ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 лютого 2024 року                     
м. Київ
 
справа № 296/7093/20
провадження № 61-4681св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Поліський національний університет,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Поліського національного університету на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 вересня 2022 року у складі судді Анциборенко Н. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року Житомирський національний агроекологічний університет (у подальшому перейменовано на Поліський національний університет) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації.
Позов мотивований тим, що 30 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу Державний вищий навчальний заклад «Державний агроекологічний університет», у подальшому ? Житомирський національний агроекологічний університет, на підставі договору купівлі-продаж набув у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 21 листопада 2007 року між університетом та ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення, на підставі якого університет передав останній у користування вказану квартиру. Пунктом 1.5 договору сторони передбачили, що разом із ОСОБА_1 до найманої квартири вселяється її чоловік - ОСОБА_2 . Пунктом 2.1 договору чітко встановлено, що строк дії договору становить 10 років за умови перебування співробітника в трудових відносинах з університетом.
30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 припинила трудові відносини з університетом у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Підтвердженням факту того, що відповідач була проінформована про припинення дії договору найму є її лист-відповідь на попередження про припинення договору та вимогу університету звільнити займане приміщення. Відповідачам направлялись вимоги про звільнення безпідставно займаного ними житлового приміщення та повернення майна його законному власнику, однак вказані вимоги   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконали. 
Наказом ректора університету від 17 жовтня 2019 року створено комісію з приймання-передачі майна у зв`язку з припиненням договору найму житлового приміщення. На виконання наказу 24 жовтня 2019 року комісія прибула до відповідачів для приймання майна, однак вони категорично відмовилися звільняти та передавати квартиру, про що було складено акт. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично не допустили членів комісії до квартири, чим створили перешкоди для обстеження житла та визначення його стану. Отже, відповідачі, відмовляючись звільнити майно, яке використовується безпідставно, чинять перешкоди університету як власнику майна вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Позивач просив суд:
зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення займаної квартири; 
визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на житло за адресою: АДРЕСА_1 ;
зняти відповідачів з реєстрації за вказаною адресою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свободта статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення їх права на житло, внаслідок чого відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а  й позбутися такого права взагалі та стати безхатченками. Відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне користування квартирою, а інше житлове приміщення у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутнє. Втрата житла є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено, так само й не доведено обставин, якими університет обґрунтовує свої позовні вимоги.
Щодо позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то відповідно до норм житлового законодавства підставою для задоволення вказаної вимоги необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність особи за місцем проживання без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. У свою чергу ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 правомірно набули право користування спірною квартирою, проти чого не заперечував позивач, місце їх проживання зареєстровано у встановленому законом порядку та вони продовжують проживати у спірній квартирі. Тому підстави для визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.
Щодо позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то реєстрація місця проживання є фактом, що підтверджує місцезнаходження особи та не впливає на володіння нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законом порядку. Позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб є похідною та може бути задоволена у разі задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб. Оскільки підстави для виселення відповідачів відсутні, тому і позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.
Аргументи учасників справи
29 березня 2023 рокуПоліський національний університет звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив судові рішення у справі скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди виходили із того, що відсутні підстави для виселення відповідача відповідно до вимог норм ЖК України, тоді як з позовної заяви вбачається, що позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги вказаними нормами матеріального права, а посилався на захист своїх прав відповідно до вимог статті 391 ЦК України. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. На момент подання позову позивач і відповідачі не мали договірних відносин, так як термін дії договору закінчився. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.
Ухвалюючи судові рішення у справі суди не врахували, що у договорі чітко визначено термін дії договору найму та зазначена обов`язкова вимога - перебування у трудових відносинах. Укладаючи вказаний договір відповідачі були обізнані з його умовами і усвідомлювали наслідки його припинення. Трудові відносини з ОСОБА_1 припинені і до моменту подання позову не відновлювались. Зі сторони відповідачів жодних пропозицій щодо подальшого вирішення питання користування спірного майна не надходило. Посилання суду на абзац 4 статті 9 ЖК України є помилковим, оскільки вказана стаття регулює питання отримання у безстрокове користування житлового приміщення, тоді як відповідачам квартира була надана у строкове користування, умови якого чітко визначені договором найму. У процесі використання спірного майна на умовах найму (оренди) впродовж 10 років не відбувається переходу права власності на майно до користувача. Після припинення трудових відносин відповідачі були попереджені про звільнення займаного приміщення, однак добровільно не звільнили квартиру та відмовилися передати її власнику. З 2017 року відповідачі використовують майно позивача, яке є державним, всупереч норм чинного законодавства, безоплатно та без будь-яких юридичних підстав.
Посилання судів на стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є безпідставним, оскільки житло відповідачам не належить, тоді як останні позбавляють університет права користуватись  та розпоряджатись своїм майном, не допускають власника до його ж майна. Верховний Суд звертає увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
            13 червня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив мотивований тим, що відповідно до підпункту 4.2.3. договору найму від 21 листопада 2007 року та пункту 1 додатку № 1 до договору університет зобов`язався по закінченню 10-річного строку найму квартири, якщо ОСОБА_1 протягом дії договору перебувала з університетом у трудових відносинах, передати їй право власності на квартиру у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до підпункту 5.1.4. договору найму після закінчення 10-річного терміну з моменту підписання договору співробітник, тобто ОСОБА_1 , має право набути право власності на орендоване приміщення ? квартиру АДРЕСА_2 . Таким чином, закінчення строку дії договору не припинило зобов`язальних правовідносин. Позов про виселення є свідомою спробою позивача ухилитись від виконання його договірних зобов`язань з передачі квартири у власність в порядку приватизації, що виключає правомірність позовних вимог. Також позов абсолютно правомірно не був задоволений і з підстав неможливості виселення їх з квартири без надання іншого житла, з огляду на практику ЄСПЛ. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Доводи позивача, викладені в касаційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, однак жодним чином не спростовують правомірних висновків судів про неможливість їх виселення, з огляду на висновки ЄСПЛ та Верховного Суду. Поліський національний університет не довів яким чином йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою.
Позовна вимога про зобов`язання звільнити займане житло є неналежними способом захисту, оскільки позивач звернувся до суду на підставі договірних зобов`язань, які виникли на підставі договору найму від 21 листопада 2007 року. Водночас, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на статті 317, 319, 321, 391 ЦК України, які регулюють позадоговірні відносини. Під час дії договору найму та після його закінчення спірні правовідносини регулюються нормами ЖК України, а не ЦК України, оскільки квартира АДРЕСА_2 є об`єктом державного житлового фонду. Всупереч вимог статті 52 ЖК України, ухваливши рішення про передачу у найм квартири, позивач не повідомив виконавчий комітет Житомирської міської ради про передачу їм житла у користування, що підтверджується відповіддю виконавчого комітету Житомирської міської ради від 18 листопада 2020 року. Крім того, доводи заявника про неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є некоректними з огляду на нерелевантність указаних постанов обставинам цієї справи.
У грудні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали клопотання, в якому просили врахувати висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладені у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21. Вказують, що справжньою підставою позову є виключно небажання Поліського національного університету виконувати договірні зобов`язання з передачі квартири їм у власність в порядку приватизації, про що вказано у відзиві на касаційну скаргу. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 зроблено висновок про можливість передачі квартири, яка має форму власності «державна» і право на яку зареєстровано за Поліським національним університетом, у власність викладачу на підставі умов договору найму, яким передбачено виникнення такого права у наймача після перебування з університетом у трудових відносинах понад 10 років. Верховний Суд констатував, що університет не має права ухилятись від виконання договірних зобов`язань.
Рух справи межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №583/3745/16, від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21).
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини
Суди встановили, що 30 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та Державним вищим навчальним закладом «Державний агроекологічний університет» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г. А., відповідно до якого університет набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
21 листопада 2007 року університет та ОСОБА_1 (співробітник) уклали договір найму житлового приміщення. Пунктом 1.1 договору передбачено, що університет передає, а співробітник приймає у володіння та користування для проживання строком на десять років житлове приміщення, яке належить університетові на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2007 року та рішення про реєстрацію права власності від 07 грудня 2007 року.
Відповідно до пункту 1.5. особа, яка вселяється у приміщення разом зі співробітником: ОСОБА_2 - чоловік ОСОБА_1 . 
Строк найму становить десять років за умови перебування співробітника у трудових відносинах з університетом (пункт 2.1. договору).
Згідно з підпунктами 4.2.3., 5.1.4. університет зобов`язаний по закінченню десятирічного строку найму приміщення, якщо співробітник протягом дії договору перебував у трудових відносинах з університетом, передати право власності на приміщення співробітнику у порядку, встановленому чинним законодавством. Співробітник має право після закінчення десятирічного терміну з моменту підписання договору набути право власності на приміщення. Приміщення передається співробітнику у власність у порядку, передбаченому чинним законодавством.
Пунктами 7.1., 7.2. встановлено, що договір набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами і діє до 21 листопада 2017 року. Зміни у договорі можуть бути внесені тільки за взаємною згодою сторін шляхом оформлення і підписання обома сторонами додаткової угоди до договору.
Відповідно до додатку № 1 до договору від 21 листопада 2007 року, Житомирський національний агроекологічний університет та професор ОСОБА_1 , керуючись рішенням Вченої ради університету від 28 листопада 2012 року (протокол засідання від 28 листопада 2012 року № 3) внесли зміни до договору найму житлового приміщення від 21 листопада 2007 року та підпункт 4.2.3. договору викладено у такій редакції: «По закінченню десятирічного строку найму приміщення, якщо співробітник протягом дії договору перебував у трудових відносинах з університетом, передати співробітнику приміщення у власність з наступною його приватизацією».
25 жовтня 2012 року Житомирський національний агроекологічний університет та ОСОБА_1 уклали контракт, згідно з пунктом 1.1 якого ОСОБА_1 , 1951 року народження, доктор економічних наук, професор, призначається на посаду професора кафедри менеджменту організацій на строк з 30 жовтня 2012 року до 30 жовтня 2017 року. Відповідно до пункту 7.2 контракту визначено, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку дії контракту (пункт 2 статті 36 КЗпП України).
Наказом Житомирського національного агроекономічного університету від 27 жовтня 2017 року № 487к ОСОБА_1 30 жовтня 2017 року звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 25 жовтня 2012 року.
Наказом Житомирського національного агроекономічного університету від 17 жовтня 2019 року № 195 створено комісію з приймання-передачі майна (квартири).
Повідомленням Житомирського національного агроекологічного університету від 18 жовтня 2019 № 1781, надісланого ОСОБА_1 , доведено до відома, що у зв`язку з припиненням дії договору найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та з метою приймання-передачі майна, яке перебуває у користуванні ОСОБА_1 , наказом ректора Житомирського національного агроекологічного університету створено комісію та запропоновано здійснити передачу 24 жовтня 2019  року.
Листом від 23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 надала лист щодо передачі-приймання квартири і вказала, що у наданій університетом квартирі вона прожила одинадцять років і десять місяців, а трудовий стаж бездоганної роботи в університеті складає рівно 10 років.
Відповідно до копії акта про відмову передачі житлового приміщення (квартири) від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 відмовилася передати квартиру.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 296/723/18 ц за позовом ОСОБА_1 до Житомирського національного агроекономічного університету про визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування імені М.П. Поліщука за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 30 жовтня 2017 року на 03 лютого 2018 року.
У трудовій книжці  ОСОБА_1 зроблено наступні записи:
- № 44 від 29 жовтня 2007 року «Призначена на посаду професора кафедри менеджменту організацій згідно з укладеним контрактом пункту 3 статті 24 КЗпП України терміном з 29 жовтня 2007 року по 29 жовтня 2012 року на підставі наказу № 323к від 29 жовтня 2007 року";
- № 46 від 30 жовтня 2012 року «Продовжено термін роботи на посаді професора кафедри менеджменту організацій згідно з укладеним контрактом пункту 3 статті 24 КЗпП України терміном з 30 жовтня 2012 року по 30 жовтня 2017 року на підставі наказу № 497к від 25 жовтня 2012 року»;
- №47 від 07 квітня 2016 року «Переведена на посаду професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування ім. М.П. Поліщука згідно контракту пункту 3 статті 24 КЗпП України по 30 жовтня 2017 на підставі наказу №130к від 07 квітня 2016 року»;
- № 48 від 30 жовтня 2017 «Звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 25 жовтня 2012 на підставі наказу № 487к від 27 жовтня 2017 року;
- №49 від 03 лютого 2018 року «Запис за № 48 недійсний, звільнено у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 25 жовтня 2012 року на підставі наказу № 607к від 11 листопада 2020 року».
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером 1822084400:01:000:0612; ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером 1820955100:04:000:0629.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження 
№ 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).
У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (стаття 826 ЦК України). 
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. 
Видами негаторного позову, пред`явленого з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання належним йому житловим приміщенням, є позови про виселення та про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. 
У разі припинення договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у жилому приміщенні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. 
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 
№ 6-709цс16, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю».
У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. […] Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. […] Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. […] Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. […] Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23) вказав, що:
«у справі, що переглядається, судами встановлено, що 11 квітня 2007 року між ОСОБА_1 (професором, завідувачем кафедрою) та Державним вищим навчальним закладом «Державний агроекологічний університет» (нині - Поліський національний університет) укладено договір найму житлового приміщення строком на 10 років за умови перебування у трудових правовідносинах з університетом. Підпунктом 4.2.3 пункту 4.2 розділу 4 «Права та обов`язки університету» визнано обов`язок за закінченням 10-річного строку найму приміщення передати право власності на приміщення співробітнику у порядку, встановленому чинним законодавством. Підпунктом 5.1.4 пункту 5.1 розділу 5 «Права та обов`язки співробітника» визначено право співробітника після закінчення 10-річного строку з моменту підписання договору найму набути право власності на приміщення. При цьому єдиною умовою, визнаною сторонами, необхідною для набуття такого права власності, зазначено факт перебування у трудових правовідносинах співробітника з університетом протягом 10 років. Таким чином, з урахування факту дотримання та виконання позивачем умов договору найму, у нього виникло право вимагати передання йому у власність спірної квартири і таке право ґрунтується насамперед на принципі свободи договору (статті 3, 627 ЦК України) та загальному імперативі про обов`язковість договору до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
… заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення - «крім випадків, передбачених законодавством». Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у цій справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Державного вищого навчального закладу «Державний агроекологічний університет» (нині - Поліський національний університет), у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 15 років), тобто має триваючі зв`язки із цим житлом.
У справі, що знаходиться на розгляді Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у позивача виникло майнове право не на підставі ордера, виданого на підставі житлового законодавства, а згідно із укладеним між сторонами договором».
У справі, що переглядається:
відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що відповідачі вселились в квартиру на законних підставах, іншого житла не мають, а пропорційність втручання у право відповідачів на житло позивачем не доведено;
суди встановили, що відповідачі вселились в спірну квартиру на підставі договору найму житлового приміщення від 21 листопада 2007 року, укладеного між Державним вищим навчальним закладом «Державний агроекологічний університет» (правопопередником позивача) та ОСОБА_1 (співробітник); згідно з підпунктами 4.2.3., 5.1.4. договору найму, по закінченню десятирічного строку найму приміщення, якщо співробітник протягом дії договору перебував у трудових відносинах з університетом, передати співробітнику приміщення у власність з наступною його приватизацією. Співробітник має право після закінчення десятирічного терміну з моменту підписання договору набути право власності на приміщення; ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з позивачем з 29 жовтня 2007 року по 03 лютого 2018 року (ураховуючи постанову Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 296/723/18 ц, якою змінено дату звільнення ОСОБА_1 ), отже більше 10 років;
суди не звернули увагу, що за наведених обставин у ОСОБА_1 , згідно із укладеним між сторонами договором найму, з 22 листопада 2017 року виникло безстрокове майнове право щодо користування спірним житлом до моменту його приватизації. Зазначене виключає право університету вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, у зв`язку з припиненням вказаного договору найму. Інших підстав позову в цій частині позивач не зазначав. Тому саме з цих підстав ця вимога задоволенню не підлягає;
суди не врахували, що видами негаторного позову, пред`явленого з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання належним йому житловим приміщенням, є позови про виселення та про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Тому не є належним способом захисту відповідного права вимога власника про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою шляхом звільнення займаної квартири; 
суди не звернули увагу, що 01 грудня 2021 року набрав чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 якого орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому саме рішення суду про виселення або про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для внесення відповідних змін до відповідного реєстру територіальної громади. 
Оскільки суди правильно відмовили в задоволенні позову, але з інших підстав, то оскаржені судові рішення належить змінити в мотивувальній частині.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.
Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Поліського національного університету задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 вересня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 01 березня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             Є. В. Краснощоков 
 
Судді:                                                                                       Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
М. М. Русинчук
 
М. Ю. Тітов