ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 березня 2024 року
м. Київ
справа № 936/598/23
провадження № 61-890св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Повідайчик Олег Іванович, на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року у складі колегії суддів 
Фазикош Г. В., Куштана Б. П., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , 
в якому просила:
- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на частку будинку АДРЕСА_1 .
У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про закриття провадження у справі.
Заява мотивована тим, що набрало законної сили рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2022 року у іншій аналогічній справі № 936/1014/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Воловецької селищної ради про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просив суд закрити провадження 
у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Воловецький районний суд Закарпатської області ухвалою від 20 вересня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 вересня 2023 року про виправлення описки, провадження у справі закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що провадження у справі 
№ 936/598/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку підлягає закриттю, оскільки набрало законної сили рішення суду у справі 
№ 936/1014/21, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
Закарпатський апеляційний суд постановою від 23 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнив. Ухвалу Воловецького районного суду від 20 вересня 2023 року скасував, направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у справах № 936/598/23 та № 936/1014/21 відрізняється суб`єктний склад, а також підстави позовів, у зв`язку з чим підстав для застосування пункту 3 частини першої 
статті 255 ЦПК України немає.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у січні 2024 року,  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Повідайчик О. І., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції 
є посилання заявника на порушення апеляційним судом норм процесуального права.
Разом з тим, заявник вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2021 року 
у справі № 127/29308/19 (провадження № 61-13911св20) та від 12 січня 
2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21).
Доводи інших учасників справи
У березні 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Апеляційний суд установив, що у червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя будинку АДРЕСА_1 та визнання права власності на частку 
у цьому будинку.
У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої 
статті 255 ЦПК України.
Воловецький районний суд Закарпатської області ухвалою від 20 вересня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 вересня 2023 року про виправлення описки, провадження у справі закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
Закарпатський апеляційний суд постановою від 23 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнив. Ухвалу Воловецького районного суду від 20 вересня 2023 року скасував, направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом 
(стаття 55 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Підстави для закриття провадження у справі передбачені 
статтею 255 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року 
у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», 
а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження 
№ 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами».
Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
У постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження 
№ 12-161гс19) Великої Палати Верховного Суду вказала, що «предмет 
позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
У постанові від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження 
№ 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
У справі, що переглядається:
у червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , 
в якому просила: визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок 
АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку будинку АДРЕСА_1 ;
в обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що:
27 серпня 1977 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, під час якого ними побудований жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;
10 липня 2007 року шлюб між сторонами розірваний. Проте ОСОБА_2 не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок та не отримав правовстановлюючого документа;
аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що:
Воловецький районний суд Закарпатської області рішенням від 01 квітня 
2022 року у справі № 936/1014/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив (https://reestr.court.gov.ua/Review/103888185). Рішення набрало законної сили 03 травня 2022 року.
Закриваючи провадження у справі № 936/598/23, суд першої інстанції виходив з того, що набрало законної сили рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2022 року у іншій аналогічній справі 
№ 936/1014/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суб`єктний склад у справах № 936/598/23 та № 936/1014/21 відрізняється.
Так, у справі № 936/1014/21 позов пред`явлений до ОСОБА_2 та Воловецької селищної ради Воловецького району Закарпатської області, в той час як 
у справі, що переглядається, позов пред`явлений лише до ОСОБА_2 .
Крім того, підставою для відмови у позові в справі № 936/1014/21 стало те, що позов є передчасним, адже визначена законом процедура набуття права власності на завершений будівництвом об`єкт є незакінченою. У той же час у справі, що переглядається, підставою позову є те, що відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав від 18 травня 2023 року визнано право власності за ОСОБА_2 на завершений будівництвом будинок АДРЕСА_1 (а. с. 14).
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції правильно встановив відсутність підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки справа 
№ 936/598/23 та справа № 936/1014/21 не є тотожними, а тому підстав для застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України немає.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Також заявник в касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду 
від 09 лютого 2021 року у справі № 127/29308/19 (провадження 
№ 61-13911св20) та від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21).
У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 127/29308/19 (провадження № 61-13911св20) Верховний Суд зазначив, що «суди попередніх інстанцій встановили, що при звернені до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя в грудні 2016 року ОСОБА_6 серед іншого зазначав також гроші, отримані від продажу автомобіля Toyota Land Cruiser, як спільне сумісне майно подружжя, яке підлягає поділу, то предмет спору у цих справах є тим самим. На ті ж самі обставини він посилався як на підставу 
позову - зазначав, що отримані за продаж автомобіля гроші не були використані в інтересах сім`ї. Сторони спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя є очевидно тими самими, незалежно від загального складу осіб, які брали участь у справі № 127/26398/16».
У постанові від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження 
№ 61-15126св21) Верховний Суд зробив висновок про те, що «при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції».
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 127/29308/19 (провадження 
№ 61-13911св20) та від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), оскільки висновки в указаних справах 
не суперечать висновкам суду під час розгляду цієї справи.
Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не звернув уваги, що предметом обох позовів було визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ, колегія суддів відхиляє, оскільки суб`єктний склад учасників правовідносин у справах № 936/598/23 та № 936/1014/21 не є тотожним. Крім того, на час ухвалення рішення суду першої інстанції у справі № 936/1014/21 (01 квітня 2022 року) сторони не набули права власності на новостворене нерухоме майно - житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, оскільки не завершили процедуру прийняття нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації. Право власності на вказаний житловий будинок відповідач ОСОБА_2 зареєстрував 17 травня 2023 року, про що вказує в касаційній скарзі.
Наведені в касаційній скарзі аргументи зводяться до формальної незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», 
заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судове рішення, що переглядається, є достатньо мотивованим.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Повідайчик Олег Іванович, залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк