ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року                                                    м. Дніпро         Справа №  908/2779/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Чередка А.Є. (доповідач)      
суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь”

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Зінченко Н.Г.) від 01.11.2023  р. у справі №  908/2779/23

за позовом Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” (69035, м.  Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14)
до Публічного акціонерного товариства “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь” (69008, м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, буд. 72)
про стягнення 120  060,45 грн., -  
                                                                 ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023  р. до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” до Публічного акціонерного товариства “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь” про стягнення 42  586,98 грн. 3 % річних та 77  473,47 грн. інфляційних втрат за порушення термінів розрахунку в травні 2023 року по договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 1 від 11.12.2018, а всього 120  060,45 грн. грошових коштів.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.11.2023  р. у справі №  908/2779/23: 
-          позов Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” до Публічного акціонерного товариства “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь” задоволено повністю;
-          стягнуто з Публічного акціонерного товариства “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь” (69008, м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, буд. 72, код ЄДРПОУ 00191230) на користь Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” (69035, м.  Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14, код ЄДРПОУ 00130926) 42  586 (сорок дві тисячі п`ятсот вісімдесят шість) грн. 98 коп. 3 % річних, 77  473 (сімдесят сім тисяч чотириста сімдесят три) грн. 47 коп. інфляційних втрат та 2  684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. судового збору.
Не погодившись з даним рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Публічне акціонерне товариство “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь”, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2023  р. у справі №  908/2779/23 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає, що у позивача відсутні будь-які матеріальні втрати за травень 2023, як і підстави для отримання будь-яких компенсацій за користування грошовими коштами, а суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовної заяви.
Так, відповідач вважає, що порушення відповідачем строку оплати рахунку №  1/05-РП-Пр від 03.04.2023 не призвело до знецінення грошових коштів позивача, оскільки відповідач фактично спожив надану позивачем послугу в об`ємі меншому, ніж передбачено рахунком, у зв`язку з чим позивач виставив рахунок №  1/05-РП від 31.05.2023 з метою остаточного розрахунку сплати вартості наданих послуг за розрахунковий період. Але у зв`язку зі зменшенням обсягу спожитого відповідачем об`єму послуги, сума до сплати за розрахунковий період – травень 2023 виявилася від`ємною. Отже, відповідач вважає, що за результатами розрахункового періоду позивач отримав надлишково набуті грошові кошти.
Крім цього, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19.08.2023 у справі №  912/1941/21, оскільки правовідносини учасників зазначеної справи не є подібними до правовідносин, що склалися між учасниками справи №  908/2779/23.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2024  р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь” на рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2023  р. у справі №  908/2779/23 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи, встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Публічним акціонерним товариством “Запоріжжяобленерго” подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого позивач заперечує проти її задоволення та просить рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2023  р. у справі №  908/2779/23 залишити без змін.
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги позивач, зокрема, вказує на те, що нарахування 3  % річних та інфляційних втрат здійснено позивачем через порушення відповідачем строків оплати у відповідності до умов договору, якими передбачений обов`язок споживача здійснити оплату як планового платежу, так і остаточного рахунку.
Також позивач вказує на те, що відповідач сплатив остаточний розрахунок з урахуванням сум платежів, що надійшли від споживача за розрахунковий місяць, що передбачено п. 1.7 додатку № 4 до договору та вбачається з рахунків за травень 2023 року №  1/05-РП-Пр від 03.04.2023 та № 1/05-РП від 31.05.2023.
Крім цього, позивач вважає, що відповідач не навів змістовних обґрунтувань доводу апеляційної скарги про те, що справа №  912/1941/21 не є подібною справі №  908/2779/23.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 13.11.2018 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову №  1415 “Про видачу ПАТ “Запоріжжяобленерго” ліцензії з розподілу електричної енергії та анулювання ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами і постачання електричної енергії за регульованим тарифом”.
Відповідно до п.п. 1, 2 вказаної постанови, НКРЕКП постановлено: видати ПАТ “Запоріжжяобленерго” (код ЄДРПОУ 00130926) ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме: на території Запорізької області в межах розташування системи розподілу електричної енергії, що перебуває у власності ПАТ “Запоріжжяобленерго”, та електричних мереж інших власників, які приєднані до мереж ліцензіата (з якими укладені відповідні договори згідно з законодавством); анулювати з 01 січня 2019 року ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом. 
Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 було затверджено Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі – ПРРЕЕ).
Пунктом 1.2.4. ПРРЕЕ встановлено, що Оператор системи укладає договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, зміст якого визначається оператором системи на основі Типового договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, який є додатком 3 до цих Правил, з кожним споживачем, електроустановки якого приєднані до мереж на території діяльності оператора системи.
Відповідно до п. 1.26. ПРРЕЕ, оператор системи, який здійснює розподіл (передачу) електричної енергії безпосередньо до електроустановок споживача, отримує плату за послуги з розподілу (передачі) електричної енергії або від споживача, або від електропостачальника за вибором споживача (крім постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг). Вибір споживача зазначається в договорі про постачання електричної енергії споживачу (обраній споживачем комерційній пропозиції). У разі постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг послугу з розподілу (передачі) електричної енергії для потреб споживачів, електроустановки яких приєднані на території діяльності відповідного оператора системи, оплачує відповідний електропостачальник за усією сукупністю зазначених споживачів, постачання яким здійснює постачальник універсальних послуг. При цьому ціни на електричну енергію, що постачається споживачам постачальниками універсальних послуг включають, у тому числі, ціни (тарифи) на послуги оператора системи передачі та оператора системи розподілу відповідно до укладених договорів про надання відповідних послуг.
11.12.2018 між Публічним акціонерним товариством “Запоріжжяобленерго” (Оператор системи, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь” (Споживач, відповідач у справі) укладено договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № l (далі – договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору цей договір споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови розподілу (передачі) електричної енергії споживачам як послуги Оператора системи. Цей Договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання Споживача до умов цього договору згідно з “Заявою-приєднання”, що є Додатком № l до цього Договору.
Пунктом 2.3. Договору сторони узгодили, що споживач оплачує за розподіл (передачу) електричної енергії згідно з умовами глави 5 цього Договору та інші послуги Оператора системи згідно з додатком № 4 “Порядок розрахунків”.
Згідно з п. 5.5. Договору оператор системи в особовому рахунку Споживача зазначає сторону, яка здійснює оплату наданих Споживачу послуг з розподілу (передачі) електричної енергії. Інформацію щодо сторони, яка здійснює оплату наданих Споживачу послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, Оператор системи отримує від Постачальника електричної енергії, з яким Споживач уклав договір про постачання електричної енергії. У разі ненадання Постачальником електричної енергії такої інформації Оператору системи, оплата послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у відповідному розрахунковому періоді здійснюється Споживачем за рахунком Оператора системи згідно умов Додатка № 4 “Порядок розрахунків”.
Пунктом 1.4 Додатку до Договору № 4 встановлено, що оплата послуг з розподілу електричної енергії здійснюється Споживачем у формі попередньої оплати за рахунками, що направляються Споживачу Оператором системи у розрахунковому періоді, що передує звітному. Кінцевим терміном оплати є 25 число місяця, що передує розрахунковому періоду.
Сума платежу для попередньої оплати послуг з розподілу електричної енергії визначається на основі фактичних значень обсягу розподіленої електричної енергії за розрахунковий період, що передує даті формування рахунка для передплати, величини тарифів на послугу з розподілу електричної енергії в попередньому розрахунковому періоді.
Пунктом 1.7. додатку № 4 до Договору передбачено, що за підсумками розрахункового періоду Оператор системи виписує Споживачу рахунок для остаточного розрахунку. Сума платежу остаточного розрахунку визначається, виходячи з тарифів на послуги з розподілу електричної енергії та фактичного обсягу спожитої електричної енергії згідно даних “Акта про спожиту активну електричну енергію за розрахунковий період” та з урахуванням сум платежів, що надійшли від споживача.
Відповідно до п. 1.9 додатку № 4 до Договору споживач зобов`язаний у термін, що не перевищує 5 робочих днів з дня отримання рахунка (якщо інший термін не встановлений умовами договору для конкретного виду платежів) здійснити оплату рахунка, що надається йому Оператором системи.
На виконання умов Договору (п. 1.4, додатку №  4 до Договору) позивачем виставлено відповідачу рахунок № l/05-РП-Пр від 03.04.2023 на суму 27  045  651,36 грн. з ПДВ, для здійснення попередньої оплати за послуги оператора системи з розподілу електричної енергії у травні 2023, запланований обсяг споживання послуг з розподілу електричної енергії – в розмірі 72  618  692 кВт/г.
Рахунок вручено уповноваженій особі Відповідача 03.04.2023 – Гоменко Г.Л., що підтверджується Довіреністю № 20-121 від 13.12.2022.
В Рахунку № l/05-РП-Пр від 03.04.2023 визначено кінцевий термін сплати рахунка – 25.04.2023.
Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2023 року відповідачем спожито електроенергії – 59  994  078 кВт/г, що підтверджується актом про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію.
Відповідач здійснив оплату рахунку № l/05-РП-Пр від 03.04.2023, а саме: - 21.04.2023 у сумі 498  596,77 грн.; - 27.04.2023 у сумі 11  052  000,00 грн.; - 29.05.2023 у сумі 9  865  000,00 грн.
У зв`язку з порушенням умов договору щодо своєчасної сплати коштів, відповідачу виставлено рахунок № 1/1 від 05.07.2023 на суму 120  060,45 грн., а саме щодо сплати 42  586,98 грн. 3 % річних та 77  473,47 грн. інфляційних втрат.
21.07.2023 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу за вих. № 007-06/3920 від 25.07.2023 про сплату 3 % річних в розмірі 42  586,98 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 77  473,47 грн.
Вимога відповідачем залишена без відповіді та задоволення, рахунок №  1/1 від 05.07.2023 відповідачем не сплачений.
Відсутність своєчасної оплати відповідачем рахунку за послуги оператора системи з розподілу електричної енергії у травні 2023, стала підставою для звернення позивача з цим позовом до суду.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, встановивши факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, визначеного умовами укладеного договору, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.
Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст. ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, Законом України "Про ринок електричної енергії", нормативно-правовими актами у сфері електроенергетики.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Стаття 193 Господарського кодексу України передбачає, що суб`єкти господарювання та учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Аналогічне положення закріплено в ст. 526 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі – енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Відповідно до ст. 4 Закону України “Про ринок електричної енергії” учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.
Згідно зі ст. 6 Закону України “Про ринок електричної енергії” державне регулювання ринку електричної енергії здійснює регулятор (Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, надалі – НКРЕКП) у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.
Відповідно до п. 4.30. ПРРЕЕ оплата послуг оператора системи згідно з укладеним договором про надання послуг з розподілу електричної енергії між електропостачальником та оператором системи здійснюється у формі попередньої оплати.
Відповідно до ст. ст. 174, 179, 193 ГК України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань, які повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом укладеного Договору сторонами узгоджено, що споживач оплачує за розподіл (передачу) електричної енергії згідно з умовами глави 5 цього Договору та інші послуги Оператора системи згідно з додатком № 4 “Порядок розрахунків” (п. 2.3 Договору).
Як вже зазначалось, пунктом 1.4 Додатку № 4 до Договору встановлено, що кінцевим терміном оплати є 25 число місяця, що передує розрахунковому періоду.
Сума платежу для попередньої оплати послуг з розподілу електричної енергії визначається на основі фактичних значень обсягу розподіленої електричної енергії за розрахунковий період, що передує даті формування рахунка для передплати, величини тарифів на послугу з розподілу електричної енергії в попередньому розрахунковому періоді.
Відповідно до п. 1.9 Додатку № 4 до Договору споживач зобов`язаний у термін, що не перевищує 5 робочих днів з дня отримання рахунка (якщо інший термін не встановлений умовами договору для конкретного виду платежів) здійснити оплату рахунка, що надається йому Оператором системи.
В Рахунку № l/05-РП-Пр від 03.04.2023 визначено кінцевий термін сплати рахунка – 25.04.2023.
В силу приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у строк до 25.04.2023 оплату послуг з розподілу електричної енергії на здійснив, отже прострочив виконання грошового зобов`язання, визначеного умовами укладеного договору. 
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.
Також слід врахувати, що згідно висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3  % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним нараховані 3  % річних за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за Договором в розмірі 42  586,98 грн., які розраховані за загальний період з 26.04.2023 по 31.05.2023.
Судом першої інстанції перевірений розрахунок 3 % річних та встановлено, що даний розрахунок виконаний арифметично правильно, з чим погоджується і судова колегія.
З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 42  586,98 грн. 3  % річних. 
Своєю чергою інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, також не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/1307/19 викладений правовий висновок, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Позивачем заявлена вимога про стягнення 77  473,47 грн. інфляційних втрат, які розраховані за період травень 2023 року.
Судом першої інстанції перевірений розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, та встановлено, що даний розрахунок виконаний арифметично правильно, з чим також погоджується судова колегія.
З урахуванням викладеного, місцевим господарським судом здійснено правомірний висновок, що вимога про стягнення з відповідача 77  473,47 грн. інфляційних втрат заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню.
Відповідачем контррозрахунок суми заборгованості, заявленої позивачем до стягнення, суду першої інстанції не наданий і в апеляційному порядку розрахунок сум 3  % річних та інфляційних втрат не оскаржується.
Натомість відповідачем заперечується наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України через відсутність будь-яких матеріальних втрат у позивача за травень 2023, з приводу чого судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до п. 4.30. ПРРЕЕ оплата послуг оператора системи згідно з укладеним договором про надання послуг з розподілу електричної енергії між електропостачальником та оператором системи здійснюється у формі попередньої оплати.
Пунктом 1.1.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, визначені поняття, зокрема: попередня оплата – оплата до початку розрахункового або планового періоду повної вартості прогнозованого обсягу споживання електричної енергії у найближчому наступному періоді.
Пунктом 1.4 Додатку № 4 до Договору встановлено, що оплата послуг з розподілу електричної енергії здійснюється Споживачем у формі попередньої оплати за рахунками, що направляються Споживачу Оператором системи у розрахунковому періоди, що передує звітному. Кінцевим терміном оплати є 25 число місяця, що передує розрахунковому періоду.
Пунктом 1.7. додатку № 4 до Договору передбачено, що за підсумками розрахункового періоду Оператор системи виписує Споживачу рахунок для остаточного розрахунку. Сума платежу остаточного розрахунку визначається, виходячи з тарифів на послуги з розподілу електричної енергії та фактичного обсягу спожитої електричної енергії згідно даних “Акта про спожиту активну електричну енергію за розрахунковий період” та з урахуванням сум платежів, що надійшли від споживача.
Пунктом 1.8 додатку № 4 до Договору, визначено, що рахунки виставлені оператором системи відповідно до умов Договору для оплати послуг з розподілу електричної енергії (попередньої оплати, остаточного рахунку, тощо), надаються як правило уповноваженому представнику Споживача під його розпис на екземплярі рахунка, що залишається у Оператора системи.
Таким чином, умовами Договору (пункт 1.4 та пункт 1.7 додатку № 4 до Договору) передбачено обов`язок у Споживача здійснити оплату як планового платежу так і остаточного рахунку.
Отже, при розрахунку за послуги з розподілу електричної енергії Споживач зобов`язаний використовувати як плановий так і фактичний обсяг послуги одночасно, які є взаємопов`язані та не замінюють один одного, тобто у користувача відсутнє право вибору – платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. Користувач зобов`язаний здійснити оплату планового обсягу на умовах попередньої оплати, де термін оплати є 25 число місяця, що передує розрахунковому періоду, а по закінченню розрахункового періоду необхідно оплатити фактичний обсяг послуги з розподілу.
Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові №  912/1941/21 від 19.08.2022.
При цьому, судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19.08.2023 у справі №  912/1941/21, з огляду на таке.
Так, апелянт вважає, що правовідносини учасників справи №  912/1941/21 не є подібними до правовідносин, що склалися між учасниками справи №  908/2779/23, через різний суб`єктний склад цих правовідносин: позивачем у справі №  912/1941/21 є оператор систем постачання, а у справі №  908/2779/23 – оператор систем розподілу.
Однак, судова колегія вважає, що визначальним для вирішення питання можливості застосування висновку, викладеного Верховним Судом у справі №  912/1941/21, до правовідносин, які склалися у справі №  908/2779/23, є змістовний критерій правовідносин.
Зокрема, судова колегія звертає увагу, що порядок розрахунків, визначений сторонами у справі №  908/2779/23 в додатку №  4 до Договору, аналогічний порядку розрахунків за договором між сторонами у справі №  912/1941/21.
Отже, судова колегія констатує, що різний суб`єктний склад правовідносин у цих справах не є таким, що унеможливлює застосування висновків Верховного Суду у справі №  912/1941/21 до спірних правовідносин у справі №  908/2779/23.
До того ж позиція місцевого господарського суду по справі №  908/2779/23 ґрунтується на положеннях законодавства, зокрема ПРРЕЕ, і умовах договору, укладеного між сторонами цього спору, а не виключно на позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.08.2023 у справі №  912/1941/21.
Також судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відхилення  посилань відповідача про те, що відповідач спожив об`єму послуги менше, ніж було передбачено рахунком від 03.04.2023, і як наслідок переплатив позивачу грошові кошти за надані останнім послуги, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції правильно зауважено, що відповідач сплатив остаточний розрахунок з урахуванням сум платежів, що надійшли від споживача за розрахунковий місяць, як це передбачено п 1.7 додатку № 4 до Договору та вбачається з рахунків №  l/05-РП-Пр від 03.04.2023 та №  1/05-РП від 31.05.2023.
Як вже зазначено вище, згідно до абз. 2 п. 1.4 додатку № 4 до Договору, сума платежу для попередньої оплати послуг з розподілу електричної енергії визначається на основі фактичних значень обсягу розподіленої електричної енергії за розрахунковий період що передує даті формування рахунка для передплати, величини тарифів на послуги з розподілу електричної енергії та з урахуванням коштів, одержаних від Споживача за надання послуг з розподілу електричної енергії в попередньому розрахунковому періоді.
З матеріалів справи вбачається, що в попередньому розрахунковому періоді відповідач спожив 72  618  692 кВт год., що підтверджується актом про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію за березень 2023 року.
Отже рахунок для попередньої плати № l/05-РП-Пр від 03.04.2023 на суму 27  045  651,36 грн., виставлено виходячи з обсягу споживання в попередньому (березні 2023) місяці, про що і зазначено в графі “обсяг електроенергії, кВт. год.” рахунку № 1/05-РП-Пр від 03.04.2023.
Таким чином, сума попередньої плати була визначена виключно у відповідності до п.  1.4 додатку № 4 до Договору.
Щодо посилань апелянта на нарахування відсотків річних та інфляційних витрат за несвоєчасну сплату попередньої оплати чи рахунків з плановими платежами до фактичного надання послуги, суперечить самому змісту ст. 625 ЦК України, яка орієнтує саме на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів та інфляційних витрат, судом першої інстанції правильно зазначено таке.
Як вже зазначалось вище, стосовно порядку оплати вартості послуг з передачі електричної енергії згідно з договором про надання послуг з передачі електричної енергії Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 19.08.2022  р. справі №  912/1941/21 зазначив, що використання планових обсягів, їх погодження з ОСП є обов`язком користувача за договором про надання послуг. При розрахунку за послуги з передачі електричної енергії користувач та ОСП зобов`язані використовувати як плановий так і фактичний обсяг послуги одночасно, які є взаємопов`язані та не замінюють один одного, тобто у користувача відсутнє право вибору – платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. Користувач зобов`язаний здійснити оплату планового обсягу на умовах попередньої оплати протягом розрахункового місяця, а по закінченню відповідного місяця визначити необхідність оплати фактичного обсягу послуг, отриманих за такий розрахунковий місяць.
Таким чином, планові платежі є частиною вартості послуги, а отже є грошовим зобов`язанням Відповідача, що випливає із його щомісячного замовлення на отримання певного обсягу послуги, яку він отримує від Позивача в кожному конкретному місяці.
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про надання позивачем всіх необхідних доказів в обґрунтування позову, хибність доводів відповідача, і в цілому про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
З огляду на усе вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2023 р. у цій справі відсутні.
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги  у розмірі 4  026,00 грн. слід покласти на останнього.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь” на рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2023  р. у справі №  908/2779/23 – залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 01.11.2023  р. у справі №  908/2779/23 – залишити без змін.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Публічне акціонерне товариство “Запорізький металургійний комбінат “Запоріжсталь”.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.  

Головуючий суддя                                                                                      А.Є. Чередко  

Суддя                                                                                                             В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                                             Л.А. Коваль