ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2024 року                                 
м. Харків
справа № 638/3288/16
провадження № 22-ц/818/27/24
№ 22-ц/818/37/24   
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.
сторони справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Дзержинський районний відділ реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року ухвалене у складі судді Семіряд І.В. та ОСОБА_2 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2023 року ухвалене у складі судді Семіряд І.В.,-
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2016 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом після  уточнення якого 25.03.2016  просила визнати фіктивним розірвання шлюбу, зобов`язати РАЦС анулювати актовий запис про розірвання шлюбу, визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом після померлого ОСОБА_4 , зобов`язати ПАТ «ПриватБанк» видати частину грошових коштів, відкритих на ім`я ОСОБА_4 , визнати ОСОБА_1 такою, що прийняла спадщину після померлого ОСОБА_4 , поновити їй строк для звернення в нотаріальну контору для оформлення спадщини за законом, як одного з подружжя після померлого ОСОБА_4 (том 1 а.с.29-35).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 30.07.1999 по 15.05.2012 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . В травні 2012 шлюб між ними було розірвано, але насправді це було фіктивним. Вони фактично зберегли свої шлюбні відносини та спільне проживання як чоловіка та дружини. Зазначене підтверджується даними довідки з місця спільного проживання та показаннями свідків. Подружжя разом ремонтували паркан садиби, займались садівництвом, приготуванням консервації, мали спільний бюджет. Окрім того, позивач здійснювала приготування дієтичної їжі для чоловіка, купляла йому ліки. В свою чергу чоловік систематично допомагав їй у супроводі її літньої матері до лікарів. На момент смерті ОСОБА_4 вони разом знаходились на дачі та снідали, він помер у неї на руках. Смерть сталася раптово, ще до приїзду швидкої допомоги. Весь клопіт організації поховання, поминок та їх оплату позивач взяла на себе. Все це свідчить про те, що ОСОБА_4 після формального розірвання шлюбу продовжував жити однією родиною з ОСОБА_1 . Мотивом оформлення розірвання шлюбу було бажання ОСОБА_4 огородити позивачку від додаткових майнових обов`язків у зв`язку з тим, що він мав намір отримати кредит на придбання нового автомобілю. Оскільки позивач вважає, що розірвання шлюбу є фіктивним, актовий запис та свідоцтво про розірвання шлюбу повинні бути анульовані органом державної реєстрації актів цивільного стану. Позивач вже зверталась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на майно ОСОБА_4 , проте судовим рішенням касаційної інстанції у задоволені позову їй було відмовлено, оскільки актовий запис про розірвання шлюбу не анульовано. Тому її можна визнати такою, що прийняла спадщину та поновити строк для звернення до нотаріальної контори. 
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.12.2022 у задоволені позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано суду доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не мали наміру припинити шлюбні відносини. За життя ОСОБА_4 ні він, ні його колишня дружина ОСОБА_1 не порушували питання про фіктивність розірвання шлюбу. Також відсутні підстави вважати, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин.
31.01.2023 відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 звернулись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, яку уточнили 16.03.2023. 
В обґрунтування заяв зазначали, що 22.12.2022 рішенням суду у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено, проте питання про розподіл судових витрат вирішено не було. Матеріали справи містять документи, які підтверджують понесення відповідачами судових витрат у зв`язку з розглядом справи. Представник відповідачів ОСОБА_6 є підприємцем, здійснює свою діяльність за спрощеною системою оподаткування з видом діяльності: діяльність у сфері права. Надана ним правнича допомога виражається у отриманні доказів, складанні клопотань, заяв та пояснень, тобто не пов`язана з участю у судових засіданнях , тому вартість наданих ним послуг у розмірі 24200 грн мають бути відшкодовані позивачкою. 
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.03.2023 у задоволені заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Додаткове рішення мотивовано тим, що представник відповідачів ОСОБА_6 не є адвокатом. Отже відсутні правові підстави для віднесення сум, сплачених відповідачами за надані ним послуги до витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.(т.1 а.с. 162-168).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Суд не врахував вік позивачки та померлого ОСОБА_4 , в 2012 році на дату розірвання шлюбу їй було 56 років, а ОСОБА_4 67 років, тому доказів спрямованих на реалізацію функції сім`ї та мети шлюбних відносин, як то наявність спільних дітей взагалі не існувало. Суд не прийняв до уваги, що з моменту розірвання шлюбу до дня смерті ОСОБА_4 минуло лише три місяці протягом яких вона та ОСОБА_4 продовжували проживати разом. Також зазначила, що сусіди, які були заявлені для виклику та допиту до суду в якості свідків на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції померли, оскільки справа слухалась майже 7 років. Це люди проживали поруч з подружжям в садовому товаристві та бачили, що позивач та ОСОБА_4 проживали безперервно як сім`я. Проте в матеріалах справи достатньо інших належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, яким суд оцінки не надав та дійшов помилкового виснову про відсутність підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_5 постійно зловживав своїми правами та обов`язками, що свідчить про його недобросовісну поведінку. 
Не погодившись з додатковим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, після уточнення якої, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в рішенні суду не було вирішено питання про розподіл судових витрат, не зважаючи на те, що матеріали справи містять документи, які підтверджують судові витрати ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , понесені у зв`язку з розглядом справи. Скаржник зауважив, що вони звертались не з заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, а з заявою про стягнення з позивачки ОСОБА_1 судових витрат, що і передбачено ст.270 ЦПК. Згідно ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати за переліком встановленим ст. 133 ЦПК, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг в межах їх доводів та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року та апеляційна скарга апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2023 року не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи  15.05.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано шлюб, що підтверджується даними копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданої Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №93 (т. 1 а.с. 11).
Згідно даних копії свідоцтва про смерть, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дергачівського районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис №255 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується (т. 1 а.с.12).
Копії товарного чеку №б/н від 25.09.2012 містить дані про оплату ОСОБА_1 наданих ОСОБА_7 ритуальних послуг на загальну суму 3704 грн (т. 1 а.с. 16).
У квітні 2014 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було частково задоволено позовні вимоги. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01.07.2015 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.03.2015 в частині визнання права власності в порядку спадкування за ОСОБА_1 скасовано та відмовлено у задоволені позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.11.2015 рішення Апеляційного суду Харківської області від 01.07.2015 залишено без змін. Рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 відсутні, оскільки позивач є колишньою дружиною спадкодавця ОСОБА_4 , актовий запис та свідоцтво про розірвання шлюбу на час розгляду справи анульовані не були, заяву про встановлення факту фіктивності розірвання шлюбу ОСОБА_1 не подавала, із заявою про прийняття спадщини не зверталась (т. 1 а.с. 18-20).
Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» від 13.12.2013 №3240/2/0705 ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 24.09.1999, знятий з реєстраційного обліку 04.04.2012 за власною заявою (т. 1 а.с. 199).
За змістом довідки садового товариства «Ветеран -1» у період з 15.05.2012 до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 (т. 3 а.с. 98).
За правилом статті 108 СК України, за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2020 року в справі №461/6692/16-ц (провадження №61-46020св18) зроблено висновок, що «…розірвання шлюбу може бути визнане фіктивним за таких умов: розірвання шлюбу повинно бути здійснене відповідно до положень статті 106 СК України, тобто органом державної реєстрації актів цивільного стану; жінка та чоловік після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю; на момент розірвання шлюбу вони не мали на меті припинення шлюбних відносин. При цьому для визнання розірвання шлюбу фіктивним є необхідною наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів, які підтверджують існування в обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії, спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин (наприклад, репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу. 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).
Колегія суддів, перевіривши доводи позивача та дослідивши надані на їх підтвердження докази дійшла висновку ОСОБА_1 не надала суду доказів щодо наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин, ведення ними спільного господарства та спільної праці.
Крім того, колегія суддів також враховує, що після реєстрації розірвання шлюбу жоден із подружжя не оспорював чинність розірвання шлюбу, а питання щодо фіктивності його розірвання постало лише тільки після смерті ОСОБА_4 , окрім того, як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, визнання розірвання шлюбу фіктивним, потрібно колишньому подружжю, для вирішення майнових прав та прийняття спадщини..
Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що розірвання шлюбу їм було необхідно для отримання кредиту,оскільки такі аргументи не підтверджені доказами.
Доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не мали наміру припинити шлюбні відносини, позивачем суду не надано.
Проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 разом саме по собі не свідчить про підтримання між ними шлюбних відносин після розірвання шлюбу.
Установивши, що ОСОБА_1 не довела обставин, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин, ведення ними спільного господарства та спільної праці, та взявши до уваги, що до смерті ОСОБА_4 жоден із подружжя не оспорював чинність розірвання шлюбу, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
З огляду на зазначене апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Апеляційна скарга ОСОБА_2 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2023 року не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
На підтвердження витрат, понесених відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на правову допомогу представника за довіреністю ОСОБА_6 в сумі 24200 грн в матеріалах справи міститься довіреності, якою ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уповноважили ОСОБА_6 , зокрема, представляти їх інтереси та вести їх справи в судових органах, договір про надання правової допомоги, укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_6 21.04.2019, договір про надання правової допомоги, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_6 30.04.2019 та квитанції про оплату юридичних послуг: на суму 700 грн від 19.02.2020, 700 грн від 21.09.2020, 800 грн від 28.05.2020, 1000 грн від 03.09.2020, 1000 грн від 17.05.2021, 700 грн від 11.03.2021, 700 грн від 19.07.2021, 500 грн від 02.01.2019, 500 грн від 27.02.2019, 900 грн від 29.11.2019, 400 грн від 01.08.2018, 600 грн від 08.10.2018, 500 грн від 22.11.2018. Окрім того, відповідачами надано копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи – підприємця ОСОБА_6 , копію свідоцтва про платника єдиного податку та диплом спеціаліста, виданий ОСОБА_6 .
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (частина п`ята статті 135 ЦПК України).
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.
Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Проте поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019).
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 не є адвокатом, а представляв інтереси відповідачів за довіреністю. 
Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України.
Відповідно до ст.133 ЦПК України   судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, з приводу того, що вони звертались не з заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, а з заявою про стягнення судових витрат, передбачених ст.270 ЦПК, адже Відповідачами не доведено, належними доказами які самі процесуальні дії були проведені для розгляду справи, а представництво в суді за довіреністю ОСОБА_6 не є процесуальною дією передбаченою ст. 133 ЦПК України.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду першої та апеляційної інстанції не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених відповідачами вимог про ухвалення додаткового рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2). 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2023 року не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін. 
Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 382 - 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року залишити без змін. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення..
Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31 січня 2024 року.

Головуючий                                                                 О. Ю. Тичкова

Судді                                                                                О.В. Маміна 

                                                                               Н.П. Пилипчук