Номер провадження: 22-ц/813/2116/24 
Справа № 520/7836/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.03.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя — Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді – Назарова М.В., Стахова Н.В.
за участю секретаря судового засідання Пуха А.
учасники справи:
позивачі — Київська окружна прокуратура м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради
відповідачі — ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Луняченко В.О., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист права власника земельної ділянки шляхом скасування рішення державних реєстраторів про проведення державної реєстрації права власності, визнання недійсним свідоцтв про право власності, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, зобов`язання знесення самочинно збудованих житлових будинків,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовної заяви
Київська окружна прокуратура м. Одеси, яка виступає в інтересах держави в собі Одеської міської ради та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, просить суд скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Зайця К.В. від 25.12.2014 індексний номер №18332577 про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою.: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 25.12.2014 індексний номер; 31639095 на житловий будинок, загальною площею 80,3кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 48/100 часток житлового будинку, загальною площею 80,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 23.01.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого у реєстрі за №88; визнати недійсним договір купівлі-продажу 52/100 часток житлового будинку, загальною площею 80,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 23.01.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрованого у реєстрі за №92; ; визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 від 07.07.2015 індексний номер: 40180438 на житловий будинок, загальною площею 41,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 07.07.2015 індексний номер; 40202656 на житловий будинок, загальною площею 38,5кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати рішення державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кукліної Альбіни Олександрівни від 28.10.2016, індексний номер: 32098908 про внесення змін до запису про право власності до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 674132651101 у зв`язку зі зміною площі житлової будівлі, розташованої про АДРЕСА_2 до 210 кв.м.; скасувати рішення державного реєстратора Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Шарандак Ольги Іванівни від 29.12.2016, індексний номер: 33276608, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок по АДРЕСА_2 , площею 105 кв.м, за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1138743051101) ; скасувати рішення державного реєстратора Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Шарандак Ольги Іванівни від 29.12.2016, індексний номер: 33279794, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок по АДРЕСА_2 , площею 105 кв.м., за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1138788051101) ; зобов`язати ОСОБА_2 , за власний рахунок, звільнити земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:44:003:0097, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та несформовану земельну ділянку, відомості про яку не внесено до ДЗК, що межує з земельною ділянкою з кадастровим номером 5110136900:44:003:0097 шляхом знесення самочинно збудованого триповерхового житлового будинку з площею забудови 169,3 кв.м зі 100% ступенем готовності та 2,3-и поверховий об`єкт незавершеного будівництва, з площею забудови 333,7 кв.м та ступенем готовності на рівні 30-50% ; зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:44:003:0096, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 шляхом знесення за власний рахунок самочинно збудованого житлового будинку, загальною площею 41,8 кв.м..
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 незаконно захопив земельну ділянку , яка належить Одеської міської ради на якої , здійснив самочинне будівництво будинку, яке у подальшому зареєстрував на підставі документів які не давали такої можливості і продав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яки у свою чергу отримавши у власність самочинне збудовані будинку на захопленої земельної ділянці знесли їх и та почали будувати нові об`єкти нерухомості, порушуючи права Одеської міської ради як власника який не надавав свою змогу на користування земельною ділянкою та будівництво на неї будинків та порушуючи права Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради так як здійснювали будівництво у порушення вимог законодавства та будівельним норм і правил.
Короткий зміст оскаржуваного рішення
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що приймаючи до уваги баланс інтересів власників домоволодіння ( будинків) та право власності територіальної громади, структурні підрозділи якої фактично сприяли отриманню користувачем земельної ділянці ОСОБА_1 права власності на новозбудоване майно, суд приходить до висновку що позов Київської окружної прокуратури м. Одеси поданий в інтересах Одеської міської ради, як власника земельної ділянки, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні власністю – земельною ділянкою – шляхом знесення новозбудованих споруд , не підлягає задоволенню. Одночасно із цим позовні вимоги пов`язані із порушення новими власниками будівельних норм при зміни розміру об`єкта нерухомості та будівництва на місце придбаних, згідно договорів купівлі-продажу,нових об`єктів нерухомості , не є захистом права власності а є підставою для окремого позову в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням, представник позивача звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просила рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2023 у справі № 520/7836/18 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов прокурора задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідачів сплачений за подачу позову та апеляційної скарги судовий збір на користь Одеської обласної прокуратури за такими реквізитами: отримувач коштів: Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3), код отримувача (код ЄДРПОУ): 03528552, рахунок отримувача: UA808201720343100002000000564, банк отримувача: ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача (МФО): 820172, код класифікації доходів бюджету: 22030101.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що приймаючи до уваги самочинність будівництва відповідачами об?єктів нерухомого майна на території пров. Маячного у м. Одесі, законними та обґрунтованими є позовні вимоги прокуратури про зобов?язання відповідачів звільнити самовільно зайняті земельні ділянки шляхом знесення об?єктів самочинного будівництва, що не заперечується судом першої інстанції з огляду на відповідну судову практику. Водночас, вказані позовні вимоги є похідними від позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів про реєстрацію прав власності, визнання недійсними свідоцтв про право власності, договорів купівлі-продажу, і є ефективним способом захисту прав позивача на відповідні земельні ділянки. Своєю чергою, зазначені позовні вимоги, як на момент звернення до суду з даним позовом, так і на цей час узгоджуються з положеннями чинного законодавства. Так, зокрема, відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. 
Позиція відповідача у справі
Представник відповідача, надав до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а оскаржуване рішення без змін.
В обґрунтування відзиву зазначав, що орган державного архітектурно-будівельного контролю мають право звернутися до суду з позовною вимогою: про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням (ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). При цьому звернення органу державного архітектурно-будівельного контролю до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється ним як суб`єктом владних повноважень на підставі ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що свідчить про належність такого спору до юрисдикції адміністративних судів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 р. по справі № 826/7203/17 . Зазначали, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що Управлінням ДАБК вживалися заходи державного архітектурно-будівельного контролю на предмет, нібито, здійснення ОСОБА_2 будівельних робіт відносно триповерхового житлового будинку з площею забудови 169,3 кв.м зі 100% ступенем готовності та 2,3-и поверховий об`єкт незавершеного будівництва, з площею забудови 333,7 кв.м та ступенем готовності на рівні 30-50%, на земельній ділянці, з кадастровим номером 5110136900:44:003:0097, за адресою: АДРЕСА_3 . Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/ інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Дані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 р. по справі № 509/11/17. 
Явка в судове засідання
Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України, так як раніше сторони надали суду вичерпні пояснення по справі і судовій колегії достатньо матеріалів справи для прийняття рішення.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судова колегія дослідивши матеріали справи встановила наступне.
За змістом довідки №189 від 06.10.1992 року головній лікар Санаторія «Якір» відповів на звернення ОСОБА_1 , та повідомив що земельна ділянка, площею близько 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у користуванні ОСОБА_1 з 1992 року з метою будівництва і експлуатації житлового будинку з наступним благоустроєм прилеглої території та отриманням права власності на житловий будинок та земельну ділянку ( т.7 а/с 87).
Згідно копії інвентарної справи на будинок АДРЕСА_4 , наданого 08.02.2017 року Комунальним підприємством « Бюро технічної інвентаризації « Одеської міської ради у неї міститься технічний паспорт, виготовлений 21.10.2004 року , житлових будинків літерами А і Б площею 41,8 кв.м м та 38.5 кв.м відповідно , загальною площею домоволодіння 80,3 кв.м , житловою 35,8 кв.м., які розташовані на земельної ділянці загальною площею 1420 кв.м. по АДРЕСА_4 ( т.7 а/с 82).
Центром поштового зв`язку №5 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» 15.10.2004 року присвоєна поштова адреса житловому будинку: АДРЕСА_4 ( т.7 а/с 88).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2006 року у справі №22ц-3274/2007 було задоволено позов ОСОБА_4 та визнано за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,843 га, розташовано по АДРЕСА_4 та зобов`язано видати державний акт на землю. На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 було 22.06.2007 року отримано державний акт на земельну ділянку площею 0,843 га по АДРЕСА_4 за № 5110136900:44:003:0096 ( т.7 а/с 100). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31.10.2007 року за апеляційною скаргою Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради рішення було скасовано ( т.7 а/с 102).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2006 року у справі №22ц-3097/2008 було задоволено позов ОСОБА_5 та визнано за позивачем право власності на земельну ділянку площею 844 кв.м, розташовано по АДРЕСА_3 та зобов`язано видати державний акт на землю. На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 отримано державний акт на земельну ділянку площею 0,844 га по АДРЕСА_3 за № 5110136900:44:003:0097. На підставі апеляційної скарги поданої ОСОБА_1 19.02.2008 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.07.2008 року рішення було скасовано, при цьому апеляційним судом було встановлено, що на спірній земельної ділянці знаходяться будівлі, право власності на які в судовому порядку визнає ОСОБА_1 , який не був притягнутий в якості сторони по даної справі ( т.7 а/с 93).
Згідно відповіді Прокуратури Київського району м. Одеси від 20.01.2012 року за №7-498-08 на звернення ОСОБА_1 , останнього повідомлення що стосовно захоплення земельних ділянок порушена кримінальна справа , та заява ОСОБА_1 щодо визнання його потерпілим направлена до слідчого відділу. Також ОСОБА_1 повідомлено що цивільні справи за позовними заявами поданими ним щодо визнання державних актів виданих громадянками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсними зупинені до винесення рішення суду у кримінальної справі ( т.7 а/с 90).
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року у справі №520/2056/14ц було задоволено позов Заступника прокурора Одеській області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_4 , треті особи Управління державного агентства земельних ресурсів, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції та визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №950809 про право власності на земельну ділянку площею 0,0843 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер 5110136900:44:003:0096 , а також дана земельна ділянка витребувана у ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Одеси ( т.6 а/с 65).
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.08..2014 року у справі №520/2063/14ц було задоволено позов Заступника прокурора Одеській області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Луганської міської ради ( правонаступника померлої ОСОБА_5 ) , треті особи Управління державного агентства земельних ресурсів, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції та визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №600494 про право власності на земельну ділянку площею 0,0844 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5110136900:44:003:0097 ( т.6 а/с 67).
На підставі замовлення від 10.12.2014 року №4398 ОСОБА_1 . Юридичним департаментом Одеської міської ради 15.12.2014 року надана довідка з Адресного реєстру міста Одеси про резервування адреси об`єкта нерухомого майна №515094/1 – житлового будинку по АДРЕСА_1 (т.1 а/с 8).
Згідно технічного паспорту виготовленого, на замовлення ОСОБА_1 , 02.12.2014 року ФОП « ОСОБА_6 » - на земельної ділянці за адресою АДРЕСА_1 , площею 1826 кв.м. розташовані два житлових будинки літерами А і Б площею 41,8 кв.м м та 38.5 кв.м відповідно, загальною площею домоволодіння 80,3 кв.м , житловою 35,8 кв.м., які зведені до 05.08.1992 року та не належать до самочинного будівництва ( т.1 а/с 29).
На підставі наданого технічного паспорту від 02.12.2014 року, довідки Санаторія « Якір» від 06.10.1992 року, довідки з адресного реєстру м. Одеси, виданої 15.12.2014 року Юридичним департаментом Одеської міської ради а також заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію права власності за реєстраційним номером 9592893, державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Зайцем К.В. прийнято 25.12.2014 року, за індексним номером: 18332577, рішення щодо реєстрації права власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 80,3 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності, серія та номер : НОМЕР_1 ( індексний номер 31639095) від 25.12.2014 року на вказане нерухоме майно ОСОБА_1 ( т.1 а/с 32,33,34).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.01.2015 року , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. продавець ОСОБА_1 продав за 322 640, 69 грн., у власність покупцю ОСОБА_2 48/100 часток житлового будинку , загальною площею 80,3 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м. що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 ( зареєстровано у реєстрі за №88).
Рішенням приватного нотаріуса Іллічової Н.А. як державного реєстратора за №18826415 23.01.2015 року проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 48/100ижитлового будинку з реєстраційним номером 539685751101, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а/с 41, АДРЕСА_5 ).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.01.2015 року , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. продавець ОСОБА_1 продав за 349 527,42 грн., у власність покупцю ОСОБА_3 52/100 часток житлового будинку , загальною площею 80,3 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м. що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 ( зареєстровано у реєстрі за №92) ( т.1 а/с 45).
Рішенням приватного нотаріуса Іллічової Н.А. як державного реєстратора за №1882620 23.01.2015 року проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 52/100 житлового будинку з реєстраційним номером 539685751101, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а/с 47,48).
Розпорядженням Київської районної адміністрації №87 від 11.03.2015 року було затверджено технічний висновок щодо можливості поділу об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 на два самостійних, з наданням адрес : АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно ( т.1 а/с 49,5051).
Державним реєстратором реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Тулба О.О. зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на житловий будинок , загальною площею 41,8 кв.м., житловою площею 18 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 07.07.2015 індексний номер: 40180438 ( т.1 а/с 62).
Державним реєстратором реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Тулба О.О. зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на житловий будинок , загальною площею 38,5 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та видано свідоцтво про право власності НОМЕР_3 від 07.07.2015 індексний номер: 40202656 ( т.1 а/с 56).
Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації , Департаментом ДАБІ в Одеській області 30.09.2016 року зазначено про закінчення ОСОБА_2 будівництвом реконструкції житлового будинку загальною площею 210,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_6 ).
Рішенням державного реєстратора Юридичного департаменту ОМР Кукліної Альбіни Олександрівни від 28.10.2016, індексний номер: 32098908 були внесені зміни до запису про право власності до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 674132651101 у зв`язку зі зміною площі житлової будівлі, розташованої про АДРЕСА_2 до 210 кв.м. ( т.1 а/с 71).
На підставі висновку приватного підприємства «А-2» щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ( т.1 а/с 75) – який згідно відповіді директора ПП «А-2» було анульовано ( т.1 а/с 74) , а також виготовлених ПП « А-2» технічних паспортів від 28.11.2016 року ( т.1 а/с 78,82) рішенням державного реєстратора Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Шарандак Ольги Іванівни від 29.12.2016, індексний номер: 33276608, була здійснена державна реєстрація прав та їх обтяжень на житловий будинок по АДРЕСА_2 , площею 105 кв.м, за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1138743051101) а також рішенням державного реєстратора Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Шарандак Ольги Іванівни від 29.12.2016, індексний номер: 33279794, була здійснена державна реєстрація прав та їх обтяжень на житловий будинок по АДРЕСА_2 , площею 105 кв.м., за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1138788051101) ( т.1 а/с 73).
Рішенням Одеської міської ради від 21.09.2016 року ОСОБА_7 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а/с 92).
Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).
На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Правовідносини пов`язані із захистом право власності врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди ( ч.2,3 ст. 386 ЦК України). .
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним ( ст. 387 ЦК України).
Згідно вимог ст. 388 ЦК України Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Позовні вимоги містять складову з двох вимог щодо захисту інтересів держави – захист інтересів Одеської міської ради як територіальної громади праве власності якої порушено шляхом захоплення земельної ділянки та захист інтересів Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради як структурного підрозділу Одеської міської ради.
Верховний Суд, як зазначено у постанові від 15 липня 2021 року у справі № 300/3178/20, на підставі аналізу положень статей 7, 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дійшов висновку про те, що органом, уповноваженим здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль на території населених пунктів, є, зокрема, виконавчий орган з питань державного архітектурно-будівельного контролю міської ради населеного пункту, який є адміністративним центром області.
Згідно Положення про Управління Державного Архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради ( УДАБК ОМР) , затверджене Рішення Одеської міської ради № 3043-VII від 21.03.2018 р. Управління є виконавчим органом Одеської міської ради та створено відповідно до законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність» та інших нормативно-правових актів з метою здійснення архітектурно-будівельного контролю на території м. Одеси.
Основним завданням Управління є здійснення на території м. Одеси державного архітектурно-будівельного контролю, виконання дозвільних та реєстраційних функцій у сфері містобудівної діяльності відповідно до законодавства України ( п.2.1 положення), зокрема здійснює державний архітектурно-будівельний контроль за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації щодо об`єктів, розташованих у межах м. Одеси; здійснює контроль за виконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів держархбудконтролю; подає позови до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта з компенсацію витрат та виступає замовником робіт зі знесення самочинно збудованого об`єкта; розглядає відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва, порушенням законодавства під час планування та забудови територій та невиконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів держархбудконтролю; розглядає відповідно до законодавства України справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності з прийняттям відповідних рішень.
Таким чином у своєї діяльності УДАБК ОМР виконує функції суб`єкта владних повноважень спори, який має організаційно-розпорядні функції реалізація яких, у випадку наявності спору відбувається у порядку спеціального – адміністративного судочинства на підставі положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Одночасно із цим у порядку цивільного судочинства кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу ( ч.1 ст. 16 ЦК України), а згідно вимогч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У судовому засіданні, на думку суду, не знайшло підтвердження належними та допустимими доказами та взагалі не було обґрунтовано, в чому саме діями/бездіяльністю відповідачів було порушено, невизнане або оспорюване право, свободи чи законні інтереси Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради як окремою юридичної особи.
Посилання сторони позивача на невиконання вимог або приписів Управління як на підстави позову не можуть бути прийняти судом як позовні вимоги у порядку цивільного судочинства, так як пов`язані із реалізацією Управлінням своїх владних повноважень, порядок вирішення яких у випадку наявності спору, яка зазначено вище, відноситься до компетенції судів адміністративної юрисдикції у відповідності до вимог КАС України, та не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів самої юридичної особи.
Позовні вимоги пов`язані із порушенням ОСОБА_2 порядку розподілу об`єкта нерухомості та здійснення нового будівництва триповерхового житлового будинку з площею забудови 169,3 кв.м зі 100% ступенем готовності та 2,3-и поверховий об`єкт незавершеного будівництва, з площею забудови 333,7 кв.м та ступенем готовності на рівні 30-50%, які пов`язані із можливим порушенням будівельних норм та правил , на думку суду, не відноситься до питання захисту права власності на земельну ділянку.
Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про недоведеність у судовому засіданні позовних вимог заявлених Київською окружною прокуратурою м. Одеси в інтересах Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, що є підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог.
Щодо позовних вимог про захист права власності Одеської міської ради як власника земельних ділянок відокремлених згідно державного акту на земельну ділянку площею 0,843 га по АДРЕСА_4 за № 5110136900:44:003:0096 та державного акту на земельну ділянку площею 0,844 га по АДРЕСА_3 за № 5110136900:44:003:0097, у зв`язку їх захопленням ОСОБА_1 та знаходженням їх у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц».
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними, як зазначено у постанові Верховного суду від 15.01.2021 року у справі №1540/3952/18.
Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата (ВП) Верховного Суду (ВС) зокрема у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
Таким чином позовні вимоги пов`язані із скасуванням рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Зайця К.В. від 25.12.2014 індексний номер №18332577 про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою.: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 25.12.2014 індексний номер; 31639095 на житловий будинок, загальною площею 80,3кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу 48/100 часток житлового будинку, загальною площею 80,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 23.01.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,зареєстрованого у реєстрі за №88; визнання недійсним договору купівлі-продажу 52/100 часток житлового будинку, загальною площею 80,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 23.01.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрованого у реєстрі за №92; визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 від 07.07.2015 індексний номер: 40180438 на житловий будинок, загальною площею 41,8кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 07.07.2015 індексний номер; 40202656 на житловий будинок, загальною площею 38,5кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню у зв`язку із не ефективним способом захисту порушеного права власності обраного позивачем.
Одночасно із цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 вказувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам ”.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі N 910/3009/18 (провадження N 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)”.
Відповідно до частини 2, пункту “б” частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
У частині другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Доводи апелянта про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів про реєстрацію прав власності, визнання недійсними свідоцтв про право власності, договорів купівлі-продажу,  є ефективним способом захисту прав позивача на відповідні земельні ділянки. Своєю чергою, зазначені позовні вимоги, як на момент звернення до суду з даним позовом, так і на цей час узгоджуються з положеннями чинного законодавства, на думку судової колегії, не в повні мірі відповідають сталій судовій практиці. Так у   постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі N 442/302/17 (провадження N 61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі N 509/11/17 (провадження N 61-268св21) зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 911/3594/17 (провадження N 12-234гс18) зроблено висновок, що «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи».

Відповідно до частин першої – четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі N 916/2791/13 (провадження N 12-115гс19) зазначено, що “у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).
Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Таким чином, при розгляді даної справи суд приймає до уваги, що згідно заявлених вимог та обставин заявлених судом поняттю ефективності заявлених позовних вимог, які пов`язані із захистом власником свого права власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є зобов`язання осіб, які зареєстровані власниками об`єктів нерухомості збудованих на даної земельної ділянці про звільнення земельної ділянці від вказаних об`єктів нерухомості шляхом знесення за власний рахунок.
Як визначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19 ( постанова від 15 червня 2021 року) активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді питання про витребування майна з чужого володіння та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинно збудованих будівель суд визначає наступне.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі №725/1824/20 віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що:
«можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна ( оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

У даному випадку судом враховуються всі обставини встановлені судом, які стосуються як отримання у власність ОСОБА_1 домоволодіння, розташованого на земельній ділянці, яка спочатку мала адресу АДРЕСА_4 присвоєну Центром поштового зв`язку №5 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» 15.10.2004 року, виготовленого КП МБТІ та РОН 21.10.2004 року технічного паспорту на домоволодіння за зазначеною адресою а також довідки №189 від 06.10.1992 року головній лікар Санаторія «Якір» про виділення частки території санаторія у користування робітнику санаторія у 1992 році, та у подальшому отримання на підставі замовлення від 10.12.2014 року №4398 ОСОБА_1 довідки Юридичного департаменту Одеської міської ради 15.12.2014 року з Адресного реєстру міста Одеси про резервування адреси об`єкта нерухомого майна №515094/1 – житлового будинку по АДРЕСА_1 , технічного паспорту виготовленого, на замовлення ОСОБА_1 , 02.12.2014 року ФОП « ОСОБА_6 домоволодіння , загальною площею 80,3 кв.м , житловою 35,8 кв.м., які зведені до 05.08.1992 року та не належать до самочинного будівництва, на підставі яких державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Зайцем К.В. прийнято 25.12.2014 року, рішення щодо реєстрації права власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 80,3 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння.
У судовому засіданні стороною позивача не було надано доказів того що будь який із зазначених документів є підробленим або взагалі неіснуючим, таким чином ОСОБА_1 підготувавши вищевказаний пакет документів отримав свідоцтво на право власності у відповідності до діючого на той час законодавства.
Суд вважає, що встановлені рішенням апеляційного суду відомості про існування на спірному участі домоволодіння, збудованого ОСОБА_1 , технічні паспорти від 2004 та 2014 років, мають більш переконливе значення для суду в частини встановлення факту початку будівництва ніж показання свідка ОСОБА_8 , яка знаходиться у конфлікті із ОСОБА_1 , та надала суду суперечливі пояснення стосовно початку спілкування із ОСОБА_1 як користувачем суміжної ділянки а також поданих в якості доказів фотознімків з інтернет ресурсу ««Google Earth Pro», доведеність достовірності яких на дату визначену стороною позивача не може визнаватись загальновідомою та не доведена будь яким іншими підтвердженнями.
Крім того судом враховується і той факт що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 щодо захоплення земельної ділянки та підробки документів закрито судом за спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності, без встановлення як факту винності особи так і оцінки наданих стороною обвинувачення доказів.
Одночасно із цим, суд приймає до уваги, що у вищевказаної кримінальної справі потерпілою стороною було визначено Одеську міську раду яка подавала позов, залишений у подальшому без розгляду, до ОСОБА_1 про стягнення заподіяної шкоди – вартості земельної ділянки.

       Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції в процесі оцінки представлених доказів в порушення ст. ст. 12, 89 ЦПК України не прийнято до уваги обґрунтованих зауважень прокурора. Так, неможливо погодитись з висновком суду попередньої інстанції про тотожність понять щодо резервування адреси та надання адреси. Судова колегія оцінює критично, так як до 2018 року в Україні не було чіткого визначеного законом порядку отримання адреси як і не було окремого поняття резервування адреси, тому у більшості випадків вказані документи ототожнювались. Судова колегія також враховує що резервування адреси відбувалось структурним підрозділом Одеської міської ради, в обов`язку якого входило у тому числі і здійснення дискреційних функцій по надання відповідних довідок. Крім того судова колегія приймає до уваги що у подальшому розпорядженням Київської районної адміністрації №87 від 11.03.2015 року було затверджено технічний висновок щодо можливості поділу об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 на два самостійних, з наданням адрес : АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно, тобто районної адміністрацією Одеської міської ради було фактично легітимізоване надання адреси вказаної земельної ділянці. Сам факт реєстрації державним реєстратором у 2014 році права власності на вказані домоволодіння на підставі наданих заявником документів , надавали всі підстави для покупців, яка також через вповноважений державою інститут реєстрації договорів купівлі-продажу, здійснили оплату та придбали у власність спірні домоволодіння , свідчить про добросовісність їх дій у отримання у власність майна. Рішенням Одеської міської ради від 21.09.2016 року ОСОБА_7 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , тобто власник земельної ділянки знаходиться з відповідачем у правовідносинах пов`язаних із можливістю надання спірної земельної ділянки.
       Доводи апелянта про те, що в матеріалах справи наявні докази, що доводять факт відсутності будь-яких житлових будинків на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, що будь-яке майно, яке за часів існування Союзу РСР було передано, зокрема, профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Після розпаду Союзу РСР за спірним майном було закріплено правовий статус майна державної форми власності шляхом прийняття законодавчих актів, направлених на врегулювання правовідносин державної власності на території України. Таким чином, законодавець передбачив, що внаслідок передачі майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала Рала Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, форма їх власності не змінилась і передане майно залишається у власності держави. Разом з вищевикладеним прокурором було акцентовано увагу суду на те, що Акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (наразі - ПрАТ «Укрпрофоздоровниця») не набувало права власності на майно - Санаторій « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_7 (п. 13 Переліку, що є додатком до акту приймання-передачі від 24.01.1992) на підставі акту від 24.01.1992 приймання - передачі майна у власність від Федерації незалежних профспілок України, оскільки ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» жодним чином не встановлено наявності саме у Федерації незалежних профспілок України права власності на це майно та законні підстави на розпорядження ним. На думку колегії суддів вищезазанчені доводи не є слушними так як не охоплюють предмет позовних вимог про самочинне приватне будівництво, а тому не відповідають критерію відносності до справи.

       Посилання апелянта на ту обставину , що самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Аналогічний висновок міститься постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у праві № 916/959/22. Таким чином, у даному випадку не здійснюється втручання у право відповідачів на мирне володіння спірним нерухомим майном. Зазначені обставини й факти, з огляду на зміст поняття «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності». Щодо питання самочинного будівництва судова колегія зауважує на можливості спрощеного визнання права власності на будинок збудований до серпня 1992 року судова колегія враховує правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15.01.2021 року у справі №1540/3952/18: «вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення". Пунктом 9 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів; збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення. Отже, прийняттю в експлуатацію підлягають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року. Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17». Враховуючи зазначені позиції та розглядаючи питання про витребування майна з володіння особи, за якою зареєстровано право власності, на думку суду, розглядається і питання втручання держави у право мирного володіння майном, яке захищено Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».                 Вирішуючи питання щодо пропорційності втручання у право мирного володіння відповідача судова колегія враховує як сталу практику Верховного Суду так і практику ЕСПЛ щодо питання оцінки пропорційності втручання та зауважує, що земельний участок находився у тривалому користуванні відповідача ( більше 30 років) як працівника санаторія з призначенням для будівництва та експлуатації житлового будинку (т.7 а.с.87), 20 років як присвоєно поштову адресу спірному майну (т.7 а.с.88), право власності за відповідачем на спірний обєкт як побудований до 05.08.1992 року зареєстровано і протягом тривалого часу (22роки) юридичний департамент ОМР не вбачав порушень зі сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у січні 2015 року купили у Широкан спірний будинок який Розпорядженням Київської РА ОМР поділенний та надано нові поштові адреси. А тому втручання позивача як представника публічної влади не відповідає принципу юридичної визначеності та безаперечно не є пропорційним втручанням у право мирного володіння майном відповідачами та порушують баланс приватно публічних взаємовідносин. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги баланс інтересів власників домоволодіння ( будинків) та право власності територіальної громади, структурні підрозділи якої фактично сприяли отриманню користувачем земельної ділянці ОСОБА_1 права власності на новозбудоване майно, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції що позов Київської окружної прокуратури м. Одеси поданий в інтересах Одеської міської ради, як власника земельної ділянки, про витребування майна та усунення перешкод у користуванні власністю – земельною ділянкою – шляхом знесення новозбудованих споруд , не підлягає задоволенню.
Одночасно із цим позовні вимоги пов`язані із порушення новими власниками будівельних норм при зміни розміру об`єкта нерухомості та будівництва на місце придбаних, згідно договорів купівлі-продажу,нових об`єктів нерухомості , не є захистом права власності а є підставою для окремого позову в порядку адміністративного судочинства.
       Інші доводи апелянта є викладенням власної правової позиції і не є по суті критикою судового рішення а тому не потребують оцінки.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому апеляційні вимоги задоволенню не підлягають .
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, якщо зроблені їм правові висновкі відповідають сталій практиці Верховного Суду та ЕСПЛ.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 12 березня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Н.В. Стахова