Справа № 936/57/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

06 лютого 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:                                                        головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача),                                 суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,                                                 з участю секретаря Савинець В.Ю.,                                                розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 27 квітня 2023 року (у складі судді Павлюка С.С.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки і піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району, про збільшення розміру аліментів і позбавлення батьківських прав, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у січні 2023 р. 
Просила:
-змінити розмір аліментів присуджених рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.07.2007 у справі № 2-207/07 і щомісячно стягувати з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи від дня набрання законної сили рішенням суду в цій справі і до досягнення дитиною повнолітнього віку;
-позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На обґрунтування позовних вимог указала, що 28.01.2006 позивач уклала шлюб із відповідачем, який був зареєстрований Воловецьким відділом РАЦСу. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 .
Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.07.2007 р. із відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі всіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для особи відповідного віку. 
Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.12.2007 р. шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишено на вихованні позивача. 
У позивача відсутні відомості щодо наявності у відповідача офіційного місця роботи та джерел доходу, що не надає можливості передбачити розмір очікуваних аліментів на утримання дитини. 
Неповнолітній ОСОБА_3 є інвалідом із дитинства та має особливі потреби, що в свою чергу обумовлює значні видатки позивача на його утримання при тому, що відповідач в них участі на основі взаємності не бере.
У зв`язку з мінливим, нерегулярним і нестабільним заробітком відповідача, позивач дійшла висновку, що в найкращих інтересах дитини буде визначення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно.
Із моменту народження дитини та по теперішній час, що складає більше 14-ти років, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток і навчання, не вживає заходів щодо створення належних умов для розвитку її природних здібностей та підготовки її до самостійного життя та праці, тобто не виконує батьківських обов`язків. 
Жодного разу відповідач не приводив сина в школу, не відвідував батьківських зборів, не спілкувався з учителями та керівництвом закладу.
Відповідач не бере належної участі в утриманні дитини, по стягуваним із нього в примусовому порядку аліментам наявна заборгованість, яка станом на 01.12.2022 р. становила 103 108,98 грн.
Рішенням Воловецького районного суду від 27 квітня 2023 р. змінено розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_1 за рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області №2-207/07 від 26.07.2007 р. і стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4000 грн. щомісячно, але не менше 50 % неоподатковуваного мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття.
Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1073,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1073,60 грн.
ОСОБА_1 просить скасувати це рішення повністю і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-не дивлячись на обставини, які не залежали від відповідача та дії позивача щодо обмеження спілкування батька із сином, відсутність роботи, особливі потреби сина та його стан, відповідач про сина не забував і продовжував шукати способи сплачувати аліменти;
-відповідачем повністю сплачено заборгованість зі сплати аліментів;
-відповідач має намір звернутися до органу опіки та піклування, суду для встановлення графіку побачень із сином, для того щоб приймати участь у його вихованні;
-позивачем не було доведено обставин обов`язкових для збільшення розміру аліментів, остання відмовляється отримувати кошти від відповідача в рахунок сплати аліментів, але водночас звертається до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Заперечення зводяться до безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги про збільшення розміру стягуваних аліментів суд виходив із того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною інвалідом, хворіє на дитячий аутизм із якісними порушеннями соціально - емоційної реципрокності, комунікації, стереотипними формами поведінки, гіперактивністю, легкою когнітивною неповносправністю, що стверджується випискою з медичної картки за №1975 хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та потребує додаткових витрат на утримання.
Витрати на утримання дитини збільшуються, відповідач за своїм матеріальним станом, може і повинен сплачувати аліменти в більшому розмірі ніж встановлений рішенням суду раніше.
Відповідач є батьком дитини інваліда, котра потребує особливого догляду, тому вимоги позивача про зміну розміру аліментів і стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі не суперечать вимогам закону.
Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно свого сина, суд виходив із того, що предметом доказування у даному спорі є факт втрати відповідачем інтересу до своєї дитини та як наслідок цього, нехтування наданими йому батьківськими правами та обов`язками. Відповідач маючи можливість утримувати і займатися вихованням дитини, свої бажання не проявляє, не цікавиться дитиною, не приймає участі у його вихованні, не навідує його. Відповідач, на переконання суду, абсолютно свідомо самоусунувся від виховання дитини, від надання матеріальної допомоги на утримання сина. Обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме те, що відповідач протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, піклування та турботи до сина не виявляє, станом його здоров`я не цікавиться, фізичний та моральний розвиток не підтримує, не спілкується із ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.
Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду, оскільки вони суперечать обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується копією рішення про розірвання шлюбу від 27.12.2007 р.
Згідно з свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 17.08.2006 р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками в свідоцтві зазначені: мати ОСОБА_4 і батько - ОСОБА_1 .
Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.07.2007 р. вирішено стягувати із відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку починаючи з 03.07.2007 р. і до досягнення дитиною повноліття. 
Розрахунком заборгованості по аліментах №1-4453385 від 01.12.2022 р. підтверджується, що по стягуваним із відповідача в примусовому порядку аліментам наявна заборгованість, яка станом на 01.12.2022 р. становила 103 108,98 грн.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною інвалідом, хворіє на дитячий аутизм з якісними порушеннями соціально - емоційної реципрокності, комунікації, стереотипними формами поведінки, гіперактивністю, легкою когнітивною неповносправністю, що стверджується випискою з медичної картки за № 1975 хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та потребує додаткових витрат на утримання.
Відповідно до довідки від 28.11.2022 р. № 01-20/166, що видана директором Верхньоворітської ЗСОО І-ІІІ ступенів Чекета М., зазначається, що на період навчання в даному закладі ОСОБА_3 , 2006 р. н., батько учня ОСОБА_1 , жодного разу не навідувався у навчальний заклад, не цікавився його успіхами у навчанні, не відвідував батьківські збори. 
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради №265/02-01-01 від 27.03.2023 р. про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розглянувши позовну заяву про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 і провівши бесіду з дитиною, а також вивчивши інші матеріали, орган опіки та піклування визнав доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_1 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такого, що ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків.
На підтвердження неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків за клопотанням представника позивача в судовому засіданні були заслухані пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не бачиться із сином, не цікавиться його життям.
Також суд врахував думку 16 річного неповнолітнього ОСОБА_3 , котрий ствердив, що свого біологічного батька не знає, а батьком кличе свого вітчима ОСОБА_7 .
Стосовно висновку суду першої інстанції про позбавлення відповідача батьківських прав відносно свого сина, колегія суддів зауважує наступне.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) вказано, що: «позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що: «заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини.
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.
За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_8 посилалася на те, що з самого народження сина відповідач зовсім не цікавиться його життям, не бере участі у його вихованні, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не виконує своїх обов`язків щодо утримання дитини, оскільки є заборгованість зі сплати аліментів.
Колегія суддів констатує про недоведеність позовних вимог стосовно того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина. Відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, вказує, що не втратив інтересу до сина та має намір на відновлення відносин із ним, що свідчить про його зацікавленість у прийнятті участі в житті дитини.
Відповідач намагається встановити контакт із сином, брати участь у його вихованні та спілкуванні з ним, для цього має намір звернутися до відповідних органів для встановлення графіку побачень із дитиною.
Присутність у житті мами іншого чоловіка, якого спільний син сторін вважає своїм батьком, також не може слугувати підставою для позбавлення біологічного батька батьківських прав відносно свого сина.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилається на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина.
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина, позивачем не надано, а тому суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав.
Апеляційний суд не може погодитися із висновком органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав (а.с.39-40), оскільки в ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по утриманню сина, не наведено обставин про намагання указаного органу як відповідального за захист прав дітей об`єктивно визначити ставлення батька до сина, і яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дитини. 
ОСОБА_1 висловлює бажання спілкуватися із сином, має намір на відновлення відносин із ним, відтак апеляційний суд вважає, що родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування достатньо не аргументовано.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем факту злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо їхнього сина, і не урахував, що поведінка відповідача свідчить про його бажання та спроможність виконувати батьківські обов`язки, що, у свою чергу, не дає підстав вважати, що позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.
Стосовно збільшення розміру аліментів на утримання спільного сина сторін, колегія суддів зауважує наступне.
Стаття 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 8 Закону України від «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Згідно з положеннями ст.ст. 180, 182, 184 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» (на момент звернення до суду з позовом), прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня – 2833 грн.
За приписами ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При вирішенні питання про доцільність збільшення розміру аліментів суд першої інстанції має враховувати як матеріальне становище позивача, так і матеріальне становище відповідача, оскільки обов`язок по утриманню дитини лежить на обох батьках однаково. 
В основному, як доводи позовної заяви, так і позиція суду першої інстанції зводиться до того, що син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною інвалідом, хворіє на дитячий аутизм з якісними порушеннями соціально - емоційної реципрокності, комунікації, стереотипними формами поведінки, гіперактивністю, легкою когнітивною неповносправністю, що стверджується випискою з медичної картки за №1975 хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і потребує додаткових витрат на утримання.
Однак, хвороба сина є підставою для пред`явлення позову в порядку передбаченому ст. 185 СК України, але не в порядку збільшення розміру аліментів.
Проте, колегія суддів констатує, що позивач апріорі несе більші витрати на утримання дитини ніж відповідач, оскільки спільний син сторін проживає разом із нею, відповідач не довів неможливість сплачувати збільшений розмір аліментів, тому в цьому випадку збільшення розміру аліментів є цілком законним.
       Ураховуючи те, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів у сумі 4000 грн. належить змінити на суму 3000 грн., що буде справедливо та обґрунтовано, оскільки такий розмір аліментів буде мінімально відповідати інтересам дитини, обставинам справи та вимогам Закону.
       Через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити.
       Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.3,4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Рішення Воловецького районного суду від 27 квітня 2023 року змінити, виклавши другий і третій абзаци в такій редакції:                                         2.1. «Змінити розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_1 на підставі рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.07.2007 р. у справі № 2-207/07, та стягувати з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3000 (три тисячі) гривень щомісячно, але не менше 50 % неоподатковуваного мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття».                                                                                 2.2. «У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити. 3.Решту рішення Воловецького районного суду від 27 квітня 2023 року залишити без змін.                                                                 4.Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 (сорок) копійок у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги.                                 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         6.Повне судове рішення складено 28 лютого 2024 р.
Судді: