ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 363/1791/17
 
провадження № 61-13928 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц.,Фінагеєва В. О.,                              Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом довійськової частини №  НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що навесні 2014 року він вступив до добровольчого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який згодом офіційно увійшов до Національної гвардії України, з бійцями було укладено контракти про проходження служби у військовому резерві Національної гвардії України.
16 червня 2014 року він підписав контракт та був зарахований до військової частини № НОМЕР_1 , а 07 липня 2014 року - відправлений у складі свого підрозділу до зони проведення АТО, де виконував бойові завдання. 
29 серпня 2014 року при виконанні бойового завдання його було важко поранено. 09 лютого 2015 року, коли лікування ще не було закінчене, йому було встановлено     ІІ групу інвалідності. На той час законодавством було суттєво обмежено соціальний захист резервістів порівняно з військовослужбовцями, тому він отримав значно меншу одноразову грошову допомогу при інвалідності, а органи Пенсійного фонду України відмовили йому в призначенні «військової» пенсії по інвалідності, тому йому довелося звертатися до суду за захистом своїх прав. 
Після звільнення з військової частини № НОМЕР_1 знайомі, дізнавшись, що він був лише резервістом і нібито справжньої служби не проходив, розчарувалися в ньому, відкрито критикували. Таким чином, відносини з більшістю знайомих та друзів було порушено, він почав втрачати життєві зв`язки.
Київський апеляційний адміністративний суд у постанові від 24 грудня 2015 року та Окружний адміністративний суд м. Києва у постанові від 07 грудня 2015 року у справі № 826/844/16 визнали його службу у Національній гвардії України                                      з 16 червня 2014 року по 02 жовтня 2015 року військовою службою за призовом під час мобілізації та обґрунтували неправомірність бездіяльності керівництва військової частини щодо непереведення його зі статусу резервіста у статус військовослужбовця та неоформлення відповідних документів. 
Пізніше він усвідомив, що оскільки не мав статусу військовослужбовця під час проходження служби у військовій частині, то й грошове забезпечення отримував не як військовослужбовець, а мінімальне. 
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у справі № 826/20350/16 визнано бездіяльність військової частини неправомірною, встановлено обов`язок перерахувати йому грошове забезпечення. Він зрозумів, що був ошуканий на гроші, недоотримав значні для нього кошти через неправомірні дії військової частини, не мав рівня життя, гідного військовослужбовця, його родина не отримала через це певних благ.
Вказував, що бездіяльність військової частини щодо непереведення його зі статусу резервіста у статус військовослужбовця та неоформлення відповідних документів принизила його честь та гідність, порушила його майнові права та спричинила сильні душевні страждання, чим завдала значної моральної шкоди.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь 482 400 грн у відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати на залучення експерта та проведення експертизи у розмірі 10 590, 68 грн
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 482 400 грн. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, посилаючись на положення статей 23, 1166, 1167 ЦК України, виходив із того, що позивачем надано обґрунтовані докази, що підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди саме неправомірними діями та рішеннями відповідача, розмір якої підтверджено висновком повторної комісійної судової психологічної експертизи від 22 листопада 2022 року.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року апеляційну скаргу військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України задоволено. 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2023 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням, що виключає цивільно-правову відповідальність та підстави для відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року й залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області                     від 23 лютого 2023 року.
 
Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); не дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової  палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2023 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 363/1791/17 із Вишгородського районного суду Київської області.
 
У листопаді 2023 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 23, 1167 ЦК України, оскільки жодна з цих норм не містить умови саме протиправності діяння для відшкодування завданої цим діянням моральної шкоди. 
Зазначає, що неправомірність діяння не потребує окремого визнання судом і впливає з суті судового рішення, яким задоволено позов щодо оскарження такого діяння або судового рішення, у якому встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт владних повноважень діяв не відповідно до чинного законодавства. 
Вважає, що у спірних правовідносинах факт заподіяння йому страждань вже підтверджений постановами Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у справі № 753/15991/15-а, Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у справі № 826/844/16, Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у справі № 826/20350/16, на підставі чого має настати цивільна відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди.
Водночас судом першої інстанції надана належна правова оцінка доказам і обставинам справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2023 року військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
Просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Крім того, відзив містить клопотання про розгляд справи з викликом сторін. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у справі № 753/15991/15-а за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва здійснити перерахунок спеціальної пенсії по інвалідності позивача згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 03 червня 2015 року. У цій частині судове рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015року (а. с. 12-15, т. 1).
 
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у справі № 826/844/16 за позовом ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання служби у Національній гвардії України з 16 червня 2014 року                                 по 02 жовтня 2015 року військовою службою за призовом під час мобілізації та зобов`язання внести відомості про військову службу за призовом під час мобілізації до військового квитка - позов задоволено частково, зобов`язано відповідача внести відомості про військову службу за призовом під час мобілізації до військового квитка ОСОБА_1 , в решті позову відмовлено. Задовольняючи вказані вимоги, суд виходив із того, що оскільки судом встановлена обставина, що служба позивача у Національній гвардії України з 16 червня 2014 року по 02 жовтня 2015 року є військовою службою за призовом під час мобілізації, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання внести відомості про військову службу за призовом під час мобілізації до військового квитка підлягає задоволенню (а. с. 16-18, т. 1).
 
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у справі № 826/20350/16 за позовом ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про зобов`язання виконати дії та стягнення коштів позов задоволено частково, зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за час перебування на військовій службі за період з 16 червня 2014 року по 02 жовтня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, встановленого для військовослужбовця, надбавки 20 % за вислугу років та окладу за військовим званням, врахувавши податки та збори, встановлені законом; зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операцій ОСОБА_1 за період з 07 липня 2014 року                                 по 12 листопада 2014 року в розмірі, визначеному законодавством України; в іншій частині позову відмовлено. Задовольняючи вказані вимоги, суд виходив із того, що позивач перебував на військовій службі і був військовослужбовцем, при цьому пунктом 1.7. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам встановлено, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього (а. с. 19-23, т. 1).
 
У зазначених справа судами встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до контракту від 16 червня 2014 року призваний до лав Національної гвардії України на посаду старшого стрільця-кулеметника у військовій частині № НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України.
 
Згідно з витягом з наказу командира військової частини № НОМЕР_1 Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 16 червня 2014 року № 120 солдата резерву ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення.
 
Згідно наказу командира військової частини № НОМЕР_1 Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2014 року № 127 солдата резерву                                ОСОБА_1 призначено старшим стрільцем-кулеметником 2-го відділення 3-го взводу спеціального призначення 2-ї роти спеціального призначення 2-го батальйону спеціального призначення.
 
Згідно з довідкою від 31 липня 2014 року № 202 ОСОБА_1 дійсно знаходився в службовому відрядженні на сході України у розпорядженні керівника антитерористичної операції СБ України для участі в антитерористичній операції                            з 07 липня 2014 року.
 
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 16 грудня 2014 року № 714, виданої позивачу т. в. о. командира військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України полковником ОСОБА_3 , у період з 07 липня 2014 року по 29 вересня 2014 року ОСОБА_1 приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції.
 
Згідно з довідкою від 17 грудня 2014 року № 47, виданою військовою частиною №  НОМЕР_1 Національної гвардії України, 29 серпня 2014 року приблизно об 11:00                           ОСОБА_1 при виконанні бойового завдання потрапив під обстріл та отримав кульове поранення.
 
Згідно з довідкою ЦМСЕК 2 АВ № 0079597 від 09 лютого 2015 року позивачу надано ІІ групу інвалідності до 04 лютого 2016 року.
 
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 16 березня 2015 року ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни до 01 березня 2016 року.
 
Управлінням Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя ОСОБА_1 було призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
 
03 червня 2015 року позивач зареєстрував своє місце проживання у м. Києві, у зв`язку з чим пенсійна справа була передана до управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва.
 
Листом від 07 серпня 2015 року № 462/К-415 управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва повідомило ОСОБА_1 про те, що спеціальна пенсія згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» була призначена йому неправомірно, а тому йому була призначена пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Такі дії пенсійного фонду мотивовані тим, що відповідно до довідки військової частини                       № НОМЕР_1 від 13 березня 2015 року позивач, як солдат резерву, перебував на військових зборах, проте не проходив військову службу, у зв`язку з чим право на призначення пенсії по інвалідності як військовослужбовцю відсутнє. 
 
Згідно з наказом командира військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України від 02 жовтня 2015 року № 40о/с щодо солдата резерву ОСОБА_1 , старшого кулеметника 2-го відділення 1-го взводу охорони спеціального призначення роти охорони спеціального призначення батальйону спеціального призначення (резервний батальйон), у зв`язку із проведенням організаційно-штатних змін припинено (розірвано) контракт та звільнено зі служби у військовому резерві.
 
Відповідно до довідки про доходи від 05 травня 2016 року № 85 за час перебування на контрактній службі у період з 16 червня 2014 року по 02 жовтня 2015 року                     ОСОБА_1 нараховувалась винагорода на загальну суму 25 216, 80 грн, а саме: за червень 2014 року - 609 грн, за липень 2014 року - 1 218 грн, за серпень 2014 року - 4 218 грн, за вересень 2014 року - 4 218 грн, за період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року включно - 1 218 грн на місяць, за вересень 2015 року - 1466, 90 грн, за жовтень 2015 року - 88, 90 грн.
 
Згідно з висновком № 1-11/05 експертного психологічного дослідження, складеного 11 травня 2017 року Українським центром судових експертиз, ситуація тривалого невизначення правового статусу військовослужбовця (непереведення зі статусу резервіста у статус військовослужбовця та неоформлення відповідних документів) постала для ОСОБА_1 як психотравмуюча, обмежувала перспективи його діяльності, довгий час викликала негативні психоемоційні переживання, чим завдала ОСОБА_1 моральні страждання. Орієнтовний розмір компенсації завданих ОСОБА_1 моральних страждань становить 100 мінімальних заробітних плат (а. с. 24-33, т. 1).
 
Вартість проведення експертного дослідження, сплачена ОСОБА_1 , становить  6 000 грн (а. с. 34-35, т. 1).
 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз                                     від 03 вересня 2018 року № 18634/17-61, ОСОБА_1 спричинена моральна шкода військовою частиною № НОМЕР_1 Національній гвардії України внаслідок проходження ним служби у Національній гвардії України в період з 16 червня 2014 року                                  по 02 жовтня 2015 року, орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, за умови встановлення судом факту порушення прав ОСОБА_1 військовою частиною № НОМЕР_1 в результаті проходження ним служби в Національній гвардії України в період з 16 червня 2014 року по 02 жовтня 2015 року, в літерному позначенні складатиме матеріальний еквівалент 40, 5 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду судом (а. с. 129-139, т. 1).
 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи (повторної) Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 листопада 2022 року № 19622/20163/20164/19-61,                         ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду військовою частиною № НОМЕР_1 Національної гвардії України внаслідок проходження ним служби у Національній гвардії України в період з 16 червня 2014 року по 02 жовтня 2015 року. При цьому  моральну шкоду ОСОБА_1 спричинено не самим фактом проходження служби у вказаний період, а подіями, які відбулися після звільнення ОСОБА_1 з військової служби внаслідок оформлення його як резервіста, а не військовослужбовця, що призвело до необхідності відстоювати свої права в судовому порядку та спричинило суттєві моральні страждання. Орієнтовний розмір грошової компенсації ОСОБА_1 за завдані йому страждання внаслідок події, що досліджуються за справою, складає 72 мінімальні заробітні плати, що встановлені на момент розгляду справи. Ситуація, яка досліджується за справою, мала психологічно деструктивний характер для ОСОБА_1 та в результаті призвела до незворотних порушень системи його цінностей, світогляду, мотиваційної сфери, структури особливості, стану здоров`я, основних сфер життєдіяльності, що позбавило підекспертного усе наступне життя реалізовувати своє соціальне функціонування на рівні, який він мав раніше; констатується суттєвий психотравмуючий вплив ситуації, суттєвий ступінь ураження особистості ОСОБА_1 . Означені моральні страждання ОСОБА_1 знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із ситуацією, яка розглядається в цьому дослідженні (а. с. 3-17, т. 2).
 
Вартість проведення експертного дослідження, сплачена ОСОБА_1 , становить 4 530, 48 грн (а. с. 234, т. 1).
 
Згідно з довідкою військової частини № НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 21 червня 2017 року № 971, станом на 21 червня 2017 року ОСОБА_1 не звертався до військової частини про внесення відомостей про військову службу за призовом під час мобілізації до військового квитка відповідно до постанови Окружного адміністративного суду                         м. Києва в справі № 826/844/16 (а. с. 50, т. 1).
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове  рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про національну гвардію України» національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
 
Частинами першою-другої статті 5 Закону України «Про національну гвардію України» передбачено, що до складу Національної гвардії України входять: 1) головний орган військового управління Національної гвардії України; 2) оперативно-територіальні об`єднання Національної гвардії України; 3) з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України. Організаційно Національна гвардія України складається з органів військового управління (головного органу військового управління Національної гвардії України та органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України), з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ.
 
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 9 Закону України «Про національну гвардію України» (в редакції, чинній на час укладення контракту з ОСОБА_1 14 червня 2014 року) особовий склад Національної гвардії України складається з військовослужбовців та працівників. Національна гвардія України комплектується військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом та за призовом. Військовозобов`язані (крім військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації) у добровільному порядку можуть бути зараховані до військового резерву Національної гвардії України, що складається з громадян, які проходять службу у військовому резерві, та громадян, відібраних кандидатами для зарахування на службу у військовому резерві. Комплектування Національної гвардії України військовослужбовцями та проходження ними військової служби здійснюються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження військової служби громадянами України в Національній гвардії України, що затверджується Президентом України. Порядок добору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави і порядок звільнення із служби визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, що затверджується Президентом України. Громадяни України, які проходять військову службу та службу у військовому резерві Національної гвардії України, складають військову присягу на вірність Українському народу, при виконанні обов`язків служби носять військову форму одягу, їм довічно встановлюються законом військові звання. Порядок позбавлення військового звання визначається законом.
 
Відповідно до пункту 9 загальної частини Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України від 10 серпня 2012 року № 470/2012 (далі - Положення), початком проходження служби у військовому резерві вважається день видання наказу командира (начальника) військової частини про прийняття громадянина на службу у військовому резерві та призначення на посаду або про продовження служби у військовому резерві. Закінченням проходження резервістом служби у військовому резерві вважається день закінчення строку дії контракту або інший день, зазначений у пункті 37 цього Положення, але не раніше дня видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення резервіста зі служби у військовому резерві.
 
Аналізом вищенаведених норм встановлено, що громадяни України для виконання військового обов`язку в добровільному порядку можуть бути прийняті на службу у військовому резерві Збройних Сил України та інших військових формувань, зокрема Національної гвардії України. Крім того, служба у військовому резерві запроваджується з метою підготовки (тобто навчання) резервістів шляхом набуття та підтримання на належному рівні вмінь і навичок за військово-обліковою спеціальністю.
 
Вищенаведеними положеннями законодавства встановлено, що одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, яка для резервістів під час мобілізації розпочинається в день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) та закінчується, зокрема в день закінчення строку дії контракту, але не раніше дня видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення резервіста зі служби у військовому резерві.
 
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про національну гвардію України» шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу управління Національної гвардії України, військовослужбовцями Національної гвардії України при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується на підставах і в порядку, встановлених законом.
 
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
За змістом частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Норми частини першої статті 1167 ЦК України визначають: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Згідно з статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
 
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Отже, цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.
 
Таким чином, наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, оскільки доведенню підлягає наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім того необхідним є правильне визначення суб`єкта такої відповідальності.
 
Отже, наявність моральної шкоди у позивача не породжує у відповідача безумовного обов`язку її компенсації, якщо за наслідками розгляду справи не встановлені такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода.
 
Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у справі № 753/15991/15-а, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у справі № 826/844/16, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 березня 2017 року у справі № 826/20350/16 не можуть бути єдиною та безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є зокрема шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою.
 
Апеляційним судом враховано, що постановою Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у справі № 753/15991/15-а, на яку, зокрема посилається позивач як на підставу відшкодування моральної шкоди, визнано протиправним та скасовано рішення управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва про призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі довідки військової частини № НОМЕР_1 від 13 березня 2015 року, водночас у вказаній постанові не встановлювались обставини протиправності дій самої військової частини, а за результатами її перегляду в суді апеляційної інстанції постановою від 24 грудня 2015 року було відмовлено                                 ОСОБА_4 у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди за недоведеністю. 
 
Апеляційний суд правильно вказав про те, що у справах № 826/844/16, № 826/20350/16, на які, зокрема, посилається позивач як на підставу відшкодування моральної шкоди, відповідачем є військова частина № НОМЕР_1 щодо якої судами не встановлювалися обставини протиправності рішень, дій або бездіяльності, а в межах справи, що переглядається, позивачем не заявлено вимог про визнання рішень, дій або бездіяльності військової частини № НОМЕР_1 протиправними. 
 
Саме по собі зобов`язання військової частини внести відомості про військову службу за призовом під час мобілізації до військового квитка ОСОБА_1 , здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення не свідчить про неправомірність дій та рішень відповідача, проте є достатньою сатисфакцією поновлення порушених прав позивача. 
 
При цьому позивач не звертався до відповідача з вимогами про внесення до військового квитка відомостей про військову службу за призовом під час мобілізації, здійснення перерахунку та виплату грошового забезпечення, як до звернення до адміністративного суду з відповідними позовами, так і після ухвалення відповідних судових рішень. 
 
Із урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь                                 ОСОБА_1 моральної шкоди.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Таким чином, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного - без змін. 

 
Щодо клопотання військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України про розгляд cправи з викликом сторін
 
У відзиві на касаційну скаргу військова частина № НОМЕР_1 Національної гвардії України просить розглядати справу з викликом сторін.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Отже, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
 
Приписи частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень і така необхідність відсутня, тому підстави для задоволення клопотання військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України про розгляд справи з викликом сторін відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України про розгляд справи з викликом сторін відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
                                                                                              Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович