Номер провадження: 22-ц/813/1002/24 
Справа № 523/12069/20
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Мурманової І.М. 03 листопада 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику. 
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 згідно наказу № 194/1 від 08.10.2013 року була прийнята на посаду провідного бухгалтера до КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», згідно наказу № 246/1-ок від 09.12.2013 року була переведена на посаду головного бухгалтера. Відповідно до наказу № 46-л про припинення трудового договору від 19.03.2020 року, позивач була звільнена з займаної посади на підставі заяви за угодою сторін. 
В порушення ст. 116 КЗпП, відповідачем не було здійснено виплати всіх сум в день звільнення у розмірі 102422 грн. 45 коп. Грошові кошти були виплачені позивачу 20.05.2020 року і лише в сумі 97839 грн. 63 коп. На підставі викладеного, з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 4582 грн. 82 коп., а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 20.03.2020 року по 20.05.2020 року в сумі 748015 грн. 76 коп.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.11.2022 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 4582 гривні 82 коп., середній заробіток за час затримки з виплати середнього заробітку у розмірі:. 598413 гривень 80 копійок, а всього стягнуто 602996 гривні 62 коп.
Стягнуто з Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 29000 гривень.
Стягнуто з Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський» на користь держави судовий збір у розмірі 1345 гривень 28 коп.
В апеляційній скарзі представник Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
На думку апелянта, судом не було враховано, що наданий позивачем доказ - наказ № 130 від 26.06.2017 року про надбавку до окладу у розмірі 100% є неналежним доказам, оскільки вказаний наказ ніким не засвідчено та він не зареєстрований у журналі вхідної кореспонденції. Крім того, апелянт зазначає, що наказ № 130 від 26.06.2017 року не відповідає вимогам закону, його текст суперечить Колективному договору, наказ не внесений до програми бухгалтерського обліку нарахування заробітної плати. Позивач, будучи головним бухгалтером підприємства, мала чітко дотримуватись вимог закону та умов Колективного договору, надбавка нараховувалась без посилання на відповідній документ, а тому є безпідставною.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 зазначає, що позивач після звільнення лише через 41 робочий день отримала грошові кошти у розмірі 97839,63 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку в період з 01.05.2020 року по 31.05.2020 року, і ця сума на 4582,82 грн. менше від належної суми до виплати, а саме 102422,45 грн., у зв`язку із чим суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
З матеріалів справи вбачається, що наказом № 194/1-л від 08 жовтня 2013 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу КП «ЖКС «Портофранківський» на посаду провідного бухгалтера.
Згідно Наказу № 246/1-ок від 09.12.2013 року «Про переведення на іншу посаду» ОСОБА_1 , провідного бухгалтера, переведено на посаду головного бухгалтера з 09.12.2013 року (т.1 а.с.17).
Згідно наказу № 46-л про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера 19.03.2020 року за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Підстава звільнення – заява. В наказі також зазначено, що до виплати належить компенсація за невикористану відпустку (т.1 а.с.19).
Згідно штатного розпису КП «ЖКС «Портофранківський», з 01.01.2020 року посадовий оклад головного бухгалтера становив 20583 грн. (а.с.24).
Згідно наказу № 130 від 26.06.2017 року про розширену зону обслуговування, головному бухгалтеру ОСОБА_1 та начальнику ПЄО ОСОБА_2 , наказано проводити персональну надбавку до окладу в розмірі: 100% посадового окладу з 01.06.2017 року (т.1 а.с.125). 
При цьому представником відповідача визнано, що позивач дійсно отримувала протягом трьох років - з 2017 року і по день звільнення у 2020 році 100% надбавку до посадового окладу.
З виписки/особового рахунку з 01.05.2020 року по 31.05.2020 року вбачається, що 20.05.2020 року на рахунок позивача були зараховані грошові кошти у розмірі 97839,63 коп. (а.с. 26).
ОСОБА_1 зазначала, що грошові кошти, що надійшли на її рахунок, є такими, що не відповідають повному розрахунку, оскільки підприємство здійснило недоплату належних виплат у розмірі 4582 грн.82 коп., оскільки позивач мала отримати 102422,45 грн., крім іншого, виплати надійшли лише 20.05.2020 року в той час, як позивач звільнилась 19.03.2020 року, а тому повний розрахунок мав бути здійснений 20.03.2020 року, а не через 41 робочий день, як це відбулось.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Щодо неповного розрахунку з працівником при звільнення судом, а саме недоплати позивачу 4582,82 грн., судом першої інстанції зазначено наступне.
Зі штатного розпису, наданого позивачем вбачається, що заробітна плата головного бухгалтера за січень-березень 2020 року становила 20583 грн. на місяць (т.1 а.с. 24). Згідно штатного розпису, наданого відповідачем, заробітна плата головного бухгалтера за березень-квітень 2020 року становила 24700 грн. на місяць (т.1 а.с. 62).
Відповідно до наказу № 135 від 13.03.2020 року, за високі показники в роботі та сумлінне виконання службових обов`язків, ОСОБА_1 преміювали у розмірі 100 % від посадового окладу.
З розрахунку, наданого працівнику при звільненні, були зазначені наступні розрахункові суми: 12741,85 грн., (відпрацьовані 13 днів), премія – 20583 грн., надбавка – 12741,86 грн., компенсація за невикористану відпуску – 82046,20 грн., разом нараховано – 128112,92 грн., до сплати – 102422,45 грн. (т.1 а.с.27).
Однак, як вказувалось вище, позивач отримала виплату 20.05.2020 року у розмірі 97839,63 грн., що свідчить про не донарахування позивачу необхідних до виплат сум у розмірі 4582,82 грн.
Не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком, відповідачем було надано бухгалтерську довідку, у якій зазначено, що заробітна плата працівнику при звільненні була нарахована, виходячи з наступного: за відпрацьовані дні в березні місці 2020 року у розмірі 13 днів згідно посадового окладу (24700 грн.) у розмірі: 15290,48 грн., премії 24700 грн., компенсація за невикористану відпустку у розмірі 82046,20 грн. Загальна сума нарахувань становила 122036,68 грн., до сплати – 97839,63 грн. (а.с.77).
Однак, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги вказані доводи відповідача та бухгалтерська довідка, оскільки розрахунки сум, взяті в основну нарахувань виплат працівникові при звільненні, не відповідають штатному розпису головного бухгалтера станом на 01.01.2020 року (т.1 а.с.24), згідно якого посадовий оклад головного бухгалтера становив 20583 грн. Згідно довідки та розрахункового листа за березень 2020 року (т.1 а.с.74) посадовий оклад головного бухгалтера зазначено у розмірі 24700 грн. Крім того, у довідці (т.1 а.с.77) головним бухгалтером ОСОБА_3 зроблений розрахунок посадового окладу за період березень – квітень 2020 року, однак згідно наказу №46-л ОСОБА_1 була звільнена з посади 19.03.2020 року, тобто при здійсненні повного розрахунку з працівником не можуть застосуватись посадові оклади, що були встановлені на підприємстві після звільнення працівника.
Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції 27.10.2022 року свідок ОСОБА_2 пояснила, що вона з 2012 року працювала у КП «ЖКС «Портофранківський» спочатку на посаді провідного економіста, потім переведена на посаду начальника планового відділу, звільнилась 06.03.2020 року. До її обов`язків входила підготовка наказів про надбавки, преміювання та інше. Як правило, робила 3-4 примірника одного наказу для того, щоб потім відвозити до податкової або інших контролюючих органів. Оригінал наказу № 130 від 26.06.2017 року залишився в неї, оскільки він стосується її особисто. Пояснила, що зазначений наказ не суперечить колективному договору, був зареєстрований у журналі реєстрації наказів.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він працює у КП «ЖКС «Портофранківський» на посаді начальника планового відділу з 10.03.2020 року. Коли приступив до виконання обов`язків, на підприємстві був відсутній журнал реєстрації наказів і наказ № 130 від 26.06.2017 року. Зараз на підприємстві є надбавки до 50% посадового окладу і накази виносяться кожного місяця, на постійній основі надбавки ніхто не отримує.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що з розрахункових листків за січень 2019 року – січень 2020 року, надані відповідачем вбачається, що ОСОБА_1 кожного місяця нараховувалась та виплачувалась надбавка у розмірі посадового окладу (т. 1 а.с. 69-73). Таким чином, твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 не отримувала надбавку у розмірі 100 % згідно наказу № 130 від 26.06.2017 року, спростовується матеріалами справи.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, в порушення вказаних вище положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з належних до сплати сум на час звернення до суду з позивачем не провело, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський» на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі: 4582,82 грн.
Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника КП «ЖКС «Порто-Франківський» про те, що наданий позивачем доказ - наказ № 130 від 26.06.2017 року про надбавку до окладу у розмірі 100% є неналежним доказам, оскільки вказаний наказ ніким не засвідчено та він не зареєстрований у журналі вхідної кореспонденції, наказ № 130 від 26.06.2017 року не відповідає вимогам закону, його текст суперечить Колективному договору, не внесений до програми бухгалтерського обліку нарахування заробітної плати тощо.
Колегія суддів враховує, що, як вже вказувалось вище, протягом тривалого часу - трьох років, КП «ЖКС «Порто-Франківський» щомісячно нараховувало та виплачувало позивачці надбавку, передбачену вказаним наказом, не ставлячи його дійсність під сумнів, що свідчить про те, що підприємству достеменно було відомо про існування такого наказу, та апелянт погоджувався із його умовами та виконував їх.
Жодних доводів про те, чому саме КП «ЖКС «Порто-Франківський» не було скасовано з 2017 року наказ, який підприємство вважає недійсним, апеляційна скарга не містить.
Також судом колегією суддів не приймається до уваги, у якості доказу, висновок експерта № 21-3637/3638, оскільки у вказаному висновку експертом зазначено, що КП «ЖКС «Порто-Франківський» не були у повному обсязі надані на дослідження первинні бухгалтерські документи, у зв`язку із чим дослідження проводилось на підставі наявних даних, а тому воно не може вважатися повним.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, у якому зазначив, що заробітна плата ОСОБА_1 за січень, лютий 2020 року, тобто останні два місяці, що передували звільненню, становила 41166 грн. на місяць (з урахуванням Наказу № 130 про встановлення 100% надбавки), таким чином: 82332 грн./41 робочі дні=2008 грн. 10 коп. в день*298 (робочі дні прострочення виплати по 31.05.2021 року)=598413 грн. 80 коп. – середній заробіток за час затримки з виплати середнього заробітку.
КП «ЖКС «Порто-Франківський» вказаний розрахунок суду у апеляційній скарзі не спростовує.
Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно частини першої статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11.11.2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31.05.2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
У справі, що переглядається, сума недоплаченої заробітної плати (4582,82 грн.), яку встановив суд першої інстанції, є більш ніж у сто тридцять разів меншою, ніж визначена в цій справі сума середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки її виплати при звільненні за період з 20.03.2020 року по 31.05.2021 року (598413,80 грн). 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 20000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Таким чином у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 598413,80 грн. до 20000 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.
За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Представником відповідача надавались до суду першої інстанції заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, у яких представник відповідача зазначала, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 63500 грн. для даної категорії справи є завищеною, справа не відноситься до категорії складних і не потребує значного часу для надання послуг. На підставі викладеного вважала, що є підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Згідно додаткової угоди № 1 до Договору про надання правої допомоги від 25.05.2020 року та Акту надання послуг №1 від 26 жовтня 2022 року, сторонами визначені послуги та їх вартість у даній справі в сумі 63000 грн. (т.1 а.с.209 - зворот).
Суд першої інстанції, з урахуванням заперечень на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, дійшов висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 29000 грн.
Колегія суддів, з урахуванням положень п. 3 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог шляхом зменшення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 598413,80 грн. до 20000 грн., доходить до висновку про необхідність стягнення з Комунального підприємства «ЖКС «Порто-Франківський» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 10000 грн.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.11.2022 року в частині стягнення з КП «ЖКС «Порто-Франківський» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на правничу допомогу підлягає зміні, шляхом зменшення розміру стягнення до 20000 грн., та витрат на правничу допомогу - до 10000 грн.
В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року – змінити в частині стягнення з Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на правничу допомогу.
Стягнути з Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (код ЄДРПОУ: 35303262) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 гривень.
Стягнути з Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (код ЄДРПОУ: 35303262) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень.
В іншій частині судове рішення - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 11 березня 2024 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе