ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 520/874/13
провадження № 61-11319св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В.,
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 , заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександрович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2021 року у складі судді Коваленко О. Б. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року у складі колегії суддів Дришлюка А. І., Громіка Р. Д., Сегеди С. М., 
ВСТАНОВИВ: 
Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У лютому 2021 року ОСОБА_1 , заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське управління ПАТ «Державний ощадний банк України»), звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О., в якій, з урахуванням  уточнених вимог, просила:
визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. щодо відкриття виконавчого провадження та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_3 щодо виконання виконавчого листа від 05 листопада 2014 року, виданого Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/874/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року у розмірі 1 598 458,63 грн, з яких: тіло кредиту в порядку дострокового стягнення - 860 022,24 грн; заборгованість за процентами за користування кредитними коштами - 3 897 555,10 грн; заборгованість за пенею за невиконання зобов`язання зі сплати тіла кредиту - 183 328,54 грн; заборгованість за пенею за невиконання зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 75 352,84 грн;
зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. виключити відомості про ОСОБА_1 з реєстру боржників за виконавчим провадженням № НОМЕР_3;
визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. щодо винесення постанов та скасувати постанови, прийняті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3:
постанову про арешт майна боржника від 13 квітня 2020 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 та окремо на 1/15 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на загальну суму 1 027 653,39 грн;
постанову про звернення стягнення на майно боржника від 13 квітня 2020 року, якою постановлено звернути стягнення на майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми звернення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на загальну суму 1 027 653,39 грн;
постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 13 квітня 2020 року, якою встановлено звернення стягнення у розмірі 20 % від доходу щомісячно до виплати загальної суми боргу 1 027 653,39 грн, що ОСОБА_1 отримує у Національному університеті «Одеська юридична академія»;
постанову про арешт коштів боржника від 28 жовтня 2020 року, якою накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках у банківських установах: АТ «Універсал Банк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АБ «Південний», АТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк», ПАТ «Банк Восток», ПАТ «МТБ Банк», АТ «ПУМБ»;
скасувати арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 та окремо на 1/15 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати арешт коштів ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках у банківських установах: АТ «Універсал Банк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АБ «Південний», АТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк», ПАТ «Банк Восток», ПАТ «МТБ Банк», АТ «ПУМБ»;
визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_4 щодо виконання виконавчого листа від 05 листопада 2014 року, виданого Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/874/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління «Державний ощадний банк України» судових витрат у вигляді судового збору в сумі 3 219 грн;
зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. виключити відомості про ОСОБА_1 з реєстру боржників за виконавчим провадженням № НОМЕР_4.
визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. щодо винесення постанов та скасувати постанови, прийняті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4:
постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року, якою на ОСОБА_1 покладено обов`язок зі сплати розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 469 грн;
постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 10 березня 2020 року, якою розмір основної винагороди приватного виконавця за виконавчим провадженням встановлено у розмірі 321,90 грн.
Скаргу обґрунтовано тим, що при відкритті виконавчого провадження приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В. О. порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження», а також права заявника. 
ОСОБА_1 вказувала, що стягувачем у виконавчому документі зазначено ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601), проте в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутня юридична особа з таким реєстраційним номером.
Зазначала, що  АТ «Ощадбанк» має ЄДРПОУ 00032129, водночас реєстраційний номер НОМЕР_1 належить відокремленому підрозділу - філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», що свідчить про те, що виконання здійснюватиметься на користь відокремленого підрозділу, а не позивача.
На думку заявника, відокремлений підрозділ, який не є юридичною особою, не може виступати стягувачем за судовим рішенням, а тому його реквізити (місцезнаходження та ідентифікаційний номер) не повинні зазначатися в судовому рішенні замість реквізитів юридичної особи - стягувача. 
Також посилалася на відсутність у матеріалах виконавчого провадження Положення про філію Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», що не дає встановити коло повноважень філії діяти в інтересах товариства.
Крім того, ОСОБА_1 вказувала, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В. О. не перевірив наявність повноважень у особи, яка підписала заяву про примусове виконання рішення, на представництво стягувача у виконавчому провадженні.
Вказувала, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В. О. прийняв до провадження виконавчий документ, строк пред`явлення до виконання якого сплив. 
ОСОБА_1 також вказувала, що виконавчі листи, прийняті до виконання приватним виконавцем Цинєвим В. О., не відповідають вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а тому на підставі пункту 6 частини четвертої цієї статті мали були повернуті стягувачу. 

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Київський районний суд міста Одеси ухвалою від 05 квітня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Скасував постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_3 щодо виконання виконавчого листа від 05 листопада 2014 року, виданого Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/874/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року.
Зобов`язав приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. виключити відомості про ОСОБА_1 з реєстру боржників за виконавчим провадженням № НОМЕР_3.
Скасував у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3: постанову про арешт майна боржника від 13 квітня 2020 року про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 та окремо на 1/15 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у межах суми звернення стягнення, з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на загальну суму 1 027 653,39 грн; постанову про звернення стягнення на майно боржника від 13  квітня 2020 року про звернення стягнення на майно, що належить ОСОБА_1 , у межах суми звернення, з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на загальну суму 1 027 653,39 грн; постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 13 квітня 2020 року, якою встановлено звернення стягнення у розмірі 20 % від доходу щомісячно; постанову про арешт коштів боржника від 28 жовтня 2020 року про накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках у таких банківських установах: АТ «Універсал Банк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АБ «Південний», АТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк», ПАТ «Банк Восток», ПАТ «МТБ Банк», АТ «ПУМБ».
Скасував арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 та окремо на 1/15 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасував арешт коштів ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках у таких банківських установах: АТ «Універсал Банк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АБ «Південний», АТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк», ПАТ «Банк Восток», ПАТ «МТБ Банк», АТ «ПУМБ».
Скасував постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_4 щодо виконання виконавчого листа від 05 листопада 2014 року, виданого Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/874/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» судових витрат у сумі 3 219 грн.
Зобов`язав приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. виключити відомості про ОСОБА_1 з реєстру боржників за виконавчим провадженням № НОМЕР_4.
Скасував постанови в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4: постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року, якою на ОСОБА_1 покладено обов`язок зі сплати розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 469 грн; постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 10 березня 2020 року, якою розмір основної винагороди приватного виконавця за виконавчим провадженням встановлено у розмірі 321,90 грн.
Суд першої інстанції не погодився з позицією заявника, що філія Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» не має компетенції діяти від імені юридичної особи у її відокремленого підрозділу в межах виконавчого провадження, та не вважає дії приватного виконавця незаконними із зазначеної підстави.
Разом із тим суд першої інстанції вказав, що виконавчий лист не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2017 року виконавчий лист від 05 листопада 2014 року, яким постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління «АТ Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року № 1848-н в розмірі 1 598 458,63 грн, яка складається з тіла кредиту в порядку дострокового стягнення 860 022,24 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі  389 755,10 грн, пені за невиконання зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі 75 352,84 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення заборгованості в розмірі 655 200 грн.
Отже, виконавчий документ неправильно визначає суму, яка підлягає стягненню.
Одеський апеляційний суд постановою від 15 червня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України», подану адвокатом Поплавською О. В., задовольнив частково.
Скасував ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2021 року в частині: 
скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_4 щодо виконання виконавчого листа від 05 листопада 2014 року, виданого Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/874/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» судових витрат у розмірі 3 219 грн;
зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. виключити відомості про ОСОБА_1 з реєстру боржників за виконавчим провадженням № НОМЕР_4;
скасування постанови в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4: постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року, якою на ОСОБА_1 покладено обов`язок зі сплати розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 469 грн; постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 10 березня 2020 року, якою розмір основної винагороди приватного виконавця за виконавчим провадженням встановлено у розмірі 321,90 грн.
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що виконавець відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа, який відповідно до ухвали Київського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2017 року був визнаний частково таким, що не підлягає виконанню, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.
Разом із тим, як вказав апеляційний суд, скаржник не навів обґрунтованих доводів на підтвердження незаконності дій виконавця в частині відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника судового збору в сумі 3 219 грн на підставі виконавчого листа, виданого 05 листопада 2014 року. Тому апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу та скасував ухвалу суду першої інстанції в цій частині.
Також апеляційний суд відхилив доводи щодо того, що виконавець не звернув уваги на те, що стягнення заборгованості відбувається на користь відокремленого представництва позивача (філії), а не самого позивача,  вказавши, що це не має правового значення для вирішення процесуального питання, заявленого скаржником, адже резолютивна частина рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 травня 2014 року визначає, що заборгованість має бути сплачена на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління «АТ Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601; МФО 328845, р/р НОМЕР_2 ), рішення суду, в тому числі в цій частині, не оскаржувалось боржником та є чинним на сьогодні.
Щодо посилання представника скаржника на відсутність повноважень у представника банку на подання документів до виконавця (здійснення представництва) апеляційний суд вказав, що зазначеній обставині була надана оцінка судом першої інстанції, проте рішення місцевого суду не оскаржувалось в цій частині, а тому апеляційний суд не надавав йому оцінку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У липні 2023 року АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України»подало касаційну скаргу до Верховного Суду засобами поштового зв`язку на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року, у якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення вимог скарги про визнання незаконними дій приватного виконавця Цинєва В. О. щодо скасування постанов у межах виконавчого провадження від  10 березня 2020 року № НОМЕР_3, виключення відомостей про ОСОБА_1 з реєстру боржників, скасування арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 .
Також просило відмовити у задоволенні вимог скарги в частині: скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_3 щодо виконання виконавчого листа від 05 листопада 2014 року, виданого Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/874/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року; зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. виключити відомості про ОСОБА_1 з реєстру боржників за виконавчим провадженням № НОМЕР_3; скасування постанов приватного виконавця в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 про арешт майна боржника від 13 квітня 2020 року; про звернення стягнення на майно боржника від 13 квітня 2020 року; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 13 квітня 2020 року; про арешт коштів боржника від 28 жовтня 2020 року.
Крім того, просило закрити провадження в частині вимог скарги про оскарження постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року та про стягнення з боржника основної винагороди від 10 березня 2020 року, прийняті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3.
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також вказує на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного суду від 06 червня 2018 року у справі № 926/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19), постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 554/15618/13-ц (провадження № 61?23295св19) та від 02 вересня 2020 року у справі № 426/12550/16-ц.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що положеннями процесуального законодавства не передбачено видачу виконавчого листа на виконання одного й того ж судового рішення у випадку визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у певній частині, тому постанови та рішення приватного виконавця в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 є правомірними.
Також заявник посилається на те, що відповідно до норми частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, належить до юрисдикції адміністративних судів. 
Доводи інших учасників справи
У вересні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В. О. подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське управління АТ «Державний ощадний банк України» задовольнити, закрити провадження в частині вимог скарги про оскарження постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року, якою на ОСОБА_1 покладено обов`язок зі сплати розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 469 грн; про стягнення з боржника основної винагороди від 10 березня 2020 року, якою розмір основної винагороди приватного виконавця за виконавчим провадженням встановлено у розмірі 321,90 грн. У задоволенні скарги на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. просить відмовити у повному обсязі.
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Брагарчук О. Р., подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 15 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи з Київського районного суду міста Одеси.
У вересні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 25 жовтня 2023 року призначив справу до розгляду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15 травня 2014 року у справі № 520/874/13-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» стягнено 1 598 458, 63 грн заборгованості.
05 листопада 2014 року Київський районний суд міста Одеси у справі № 520/874/13-ц видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління «АТ Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601, МФО 328845, р/р  НОМЕР_2 ) заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року № 1948-н в загальній сумі 1 598 458,63 грн, яка складається з тіла кредиту в порядку дострокового стягнення -  860 022,24 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами -  3 897 555,10 грн, пені за невиконання зобов`язання зі сплати тіла кредиту в сумі 183 328,54 грн, пені за невиконання зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами в сумі 75 352,84 грн (т. 1, а. с. 90, 91).
19 вересня 2014 року здійснено реалізацію заставленого майна, а саме домоволодіння АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим частково погашено заборгованість за кредитним договором на суму 655 200 грн (платіжне доручення від 19 вересня 2014 року № 39053415 (#63331607)  на суму 580 521 грн та платіжне доручення від 19 вересня 2014 року № 63332515 (#63332515) на суму 74 679 грн).
Київський районний суд міста Одеси ухвалою від 12 грудня 2017 року в справі № 520/874/13 за заявою боржника ОСОБА_1 виконавчий лист від 05 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління «АТ Ощадбанк» заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року № 1848-н в загальній сумі 1 598 458,63 грн визнав таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення заборгованості у розмірі 655 200 грн (т. 2, а. с. 81, 82).
У виконавчому листі містяться відмітки про його повернення від 05 березня 2015 року (на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження») та від 16 травня 2018 року (на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»).
10 березня 2020 року постановою приватного виконавця Цинєва В. О. за заявою представника АТ «Ощадбанк» приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 за зазначеним виконавчим листом (т. 1, а. с. 111, 112).
Під час проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 приватний виконавець Цинєв В. О. виніс такі постанови:
постанову про арешт майна боржника від 13 квітня 2020 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 та окремо на 1/15 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на загальну суму 1 027 653,39 грн (т. 1, а. с. 146, 147);
постанову про звернення стягнення на майно боржника від 13 квітня 2020 року, якою постановлено звернути стягнення на майно, що належить ОСОБА_1 , у межах суми звернення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на загальну суму 1 027 653,39 грн (т. 1, а. с. 137, 138);
постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 13 квітня 2020 року, якою встановлено звернення стягнення у розмірі 20 % від доходу щомісячно до виплати загальної суми боргу 1 027 653,39 грн, що ОСОБА_1 отримує у Національному університеті «Одеська юридична академія» (т. 1, а. с. 150, 151);
постанову про арешт коштів боржника від 28 жовтня 2020 року, якою накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках у наступних банківських установах: АТ «Універсал Банк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Ощадбанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АБ «Південний», АТ «Укрсиббанк», АТ «Альфа-Банк», ПАТ «Банк Восток», ПАТ «МТБ Банк», АТ «ПУМБ» (т. 1, а. с. 153-154).
Київський районний суд міста Одеси у справі № 520/874/13-ц видав ще один виконавчий лист від 05 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління «АТ Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601, МФО 328845, р/р  НОМЕР_2 ) судових витрат у вигляді судового збору в сумі 3 219 грн (т. 1, а. с. 71, 72).
У виконавчому листі містяться відмітки про його повернення від 05 березня 2015 року (на підставі пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження») та від 16 травня 2018 року (на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»).
27 лютого 2020 року АТ «Ощадбанк» в особі філії Одеського обласного управління звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. із заявою про відкриття виконавчого провадження, в якій просило прийняти виконавчий лист від 05 листопада 2014 року, що виданий Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/874/13-ц, та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 219 грн (т. 1, а. с. 69, 70).
За результатами розгляду заяви приватний виконавець Цинєв В. О. 10 березня 2020 року відкрив виконавче провадження № НОМЕР_4 про примусове стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 3 219 грн (т. 1, а. с. 79, 80).
Також приватний виконавець Цинєв В. О. в порядку проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 виніс й інші постанови, серед яких: постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року, якою на ОСОБА_1 покладено обов`язок зі сплати розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 469 грн; постанова про стягнення з боржника основної винагороди від 10  березня 2020 року, якою розмір основної винагороди приватного виконавця за виконавчим провадженням встановлено у розмірі 321,90 грн; постанова про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 10 березня 2020 року, якою були об`єднані виконавчі провадження № НОМЕР_4, № НОМЕР_3 у зведене виконавче провадження № НОМЕР_5 (т. 1, а. с. 82, 83, 85, 86, 122).
24 лютого 2021 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 приватний виконавець Цинєв В. О. прийняв постанову, якою зняв арешт з коштів, які розміщені на рахунку ОСОБА_1 в АБ «Південний», на які було накладено арешт постановою приватного виконавця від 28 жовтня 2020 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягаю частковому задоволенню.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Одним із основних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення є закріплення у процесуальному законодавстві положень щодо здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в справах та відповідні норми спрямовані на забезпечення виконання рішень суду (див. постанову Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі № 905/2458/16, на яку посилається заявник у касаційній скарзі).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі  - в редакції, чинній на час винесення приватним виконавцем оскаржуваних постанов) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
ОСОБА_1 , звертаючись зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О., обґрунтувала вимоги тим, що стягувачем у виконавчому документі зазначено ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601), проте в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутня юридична особа з таким реєстраційним номером.
Також вказувала, що приватний виконавець не перевірив наявність повноважень у особи, яка підписала заяву про примусове виконання рішення, на представництво стягувача у виконавчому провадженні, а також повноважень філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» діяти в інтересах банку. 
Крім того, зазначала, що приватний виконавець прийняв до провадження виконавчий документ, строк пред`явлення до виконання якого сплив.
Частково задовольняючи вимоги скарги, суд першої інстанції скасував постанови приватного виконавця від 10 березня 2020 року про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3, а також постанови, прийняті в межах цих виконавчих проваджень. Зобов`язав приватного виконавця виключити відомості про ОСОБА_1 з реєстру боржників за виконавчим провадженням № НОМЕР_3.
Місцевий суд виходив із того, що виконавчий лист від 05 листопада 2014 року не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки неправильно визначає суму, яка підлягає стягненню, враховуючи, що ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2017 року його визнано таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення заборгованості в розмірі 655 200 грн.
Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк», скасував рішення суду першої інстанцій в частині скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 3 219 грн, а також постанов, прийнятих у межах цього виконавчого провадження. 
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що стягувач не звертався до суду, який видав виконавчий лист, з метою приведення виконавчого листа у відповідність з нормами законодавства, з урахуванням часткового погашення заборгованості перед стягувачем. При цьому приватний виконавець відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа, який частково визнаний таким, що не підлягає виконанню, що не відповідає вимогам пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Щодо вимог скарги про визнання неправомірними дій приватного виконавця в частині відкритті виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_3
Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 400 ЦПК України, Верховний Суд виходить із такого.
Як встановили суди, на виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 травня 2014 року у справі № 520/874/13-ц, яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» стягнено 1 598 458,63 грн заборгованості, 05 листопада 2014 року видано два виконавчі листи, а саме про стягнення суми заборгованості у розмірі 1 598 458,63 грн та про стягнення судового збору у розмірі 3 219 грн.
У своїй скарзі на дії приватного виконавця Волошина С. М. посилалась на те, що вказані виконавчі листи від 05 листопада 2014 року не відповідають вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», тому просила скасувати постанови про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4, а також скасувати постанови та зняти арешти з коштів та її майна, прийняті в межах цих виконавчих проваджень.
Київський районний суд міста Одеси ухвалою від 12 грудня 2017 року виконавчий лист від 05 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року № 1848-н в загальній сумі 1 598 458,63 грн визнав таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення заборгованості розмірі 655 200 грн.
В ухвалі суду також зазначено, що сума заборгованості ОСОБА_1 перед стягувачем за виконавчим листом від 05 листопада 2014 року, яка підлягає сплаті, становить 943 258,63 грн.
У січні 2020 року АТ «Ощадбанк» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 520/874/13 від 05 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 1 598 458,63 грн. 
При цьому в заяві вказано, що у зв`язку з реалізацією майна боржника банк отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 655 200 грн, а всього стягнена з боржника сума становить 668 300 грн, тому банк просив стягнути на свою користь із боржника залишок заборгованості у розмірі 930 158,63 грн.
10 березня 2020 року на підставі вказаної заяви стягувача приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В. О. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 930 158,63 грн.
Частиною третьою статті 431 ЦПК України визначено, що виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.
Відповідно до наведеного виконавчий лист, серед іншого, має містити резолютивну частину судового рішення, яке набрало законної сили та зміст якого передбачає заходи примусового виконання. 
З огляду на матеріали справи виконавчий лист від 05 листопада 2014 року містить резолютивну частину рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 травня 2014 року у справі № 520/874/13-ц, а саме про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року № 1848-н в загальній сумі 1 598 458,63 грн.
Проте апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та доводами ОСОБА_1 та зробив висновок, що виконавець відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа, що не відповідає положенням статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», зазначивши, що в тому разі, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, встановленим законом, виконавець роз`яснює заявнику право на звернення до суду, який видав виконавчий документ, для приведення його у відповідність із законом у порядку статті 432 ЦПК України.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком судів першої апеляційної інстанцій з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у жовтні 2017 року звернулася до суду першої інстанції на підставі частини четвертої статті 369 ЦПК України (стаття 432 ЦПК України у чинній редакції цього Закону) із заявою про визнання виконавчого листа від 05 листопада 2014 року, виданого Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/874/13-ц про стягнення з неї на користь ПАТ «Державний ощадний Банк України» заборгованості в розмірі 1 598 458,63 грн, таким, що частково не підлягає виконанню, а саме в частині стягнення 655 200 грн.
Частинами другою, четвертою статті 369 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду вказаної заяви, стаття 432 ЦПК України у чинній редакції цього Закону) визначено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.
Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким виконавчим листом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.
За результатом розгляду вказаної заяви місцевий суд, врахувавши часткове погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором вже після ухвалення рішення суду від 15 травня 2014 року про стягнення заборгованості, виконавчий лист від 05 листопада 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління «АТ Ощадбанк» заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 вересня 2007 року № 1848-н в загальній сумі 1 598 458,63 грн визнав таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення заборгованості у розмірі 655 200 грн.
10 березня 2020 року на підставі заяви стягувача про примусове виконання рішення приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В. О. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка залишилась не виконаною, а саме у розмірі 930 158,63 грн, тобто останнім враховано ухвалу суду першої інстанції про те, що прийнятий ним до виконання виконавчий лист не підлягає виконанню в частині суми 655 200 грн, а також те, що вся стягнена з боржника сума становить 668 300 грн, тому правомірно відкрив виконавче провадження у вказаній частині.
Отже, висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що приватний виконавець Цинєв В. О. 10 березня 2020 року відкрив виконавче провадження № НОМЕР_3 на підставі виконавчого документа, який неправильно визначає суму, яка підлягає стягненню, є помилковим. 
У касаційній скарзі, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про задоволення вимог скарги в частині визнання незаконними дій приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В. О. щодо  відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_3, з висновками якого погодився й апеляційний суд, АТ «Ощадбанк» посилався на те, що виконавче провадження відкрито на виконання виконавчого листа від 05 листопада 2014 року в частині стягнення заборгованості, яка є невиконаною. При цьому вказує, що положеннями процесуального законодавства не передбачено видачу виконавчого листа на виконання одного й того ж судового рішення у випадку визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у певній частині, тому постанови та рішення приватного виконавця в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 є правомірними.
Як на підставу порушення апеляційним судом норм процесуального права, заявник, зокрема, посилається на неврахуванням судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 554/15618/13-ц (провадження № 61-23295св19) та від 02 вересня 2020 року у справі № 426/12550/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року розглядалась справа за заявою кредитної спілки про видачу виконавчого листа та поновлення процесуального строку для пред`явлення його до виконання. Ухвалу суду першої інстанції про задоволення вказаної заяви, залишену без змін постановою апеляційного суду, мотивовано тим, що на неодноразові вимоги стягувача щодо видачі виконавчого листа суд першої інстанції не реагував та не сприяв своєчасній видачі виконавчого документа, у зв`язку із чим стягувач, не отримавши виконавчий лист, не зміг реалізувати своє право на пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому з незалежних від його волі обставин був пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Верховний Суд, скасовуючи оскаржувані судові рішення в частині видачі виконавчого листа, виходив із того, що місцевий суд постановив ухвалу про видачу виконавчого листа, проте не звернув уваги на те, що виконавчий лист, виданий Октябрським районним судом міста Полтави, повернено стягувачу у зв`язку зі зміною прізвища. Натомість 20 серпня 2019 року стягувач звернувся до суду із заявою про видачу не дубліката виконавчого листа, як це передбачено пунктом 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, а виконавчого листа і така заява була районним судом розглянута з постановленням відповідної ухвали, що не передбачено нормами ЦПК України. Крім того, в матеріалах справи міститься заява стягувача про видачу дубліката виконавчого листа. У зв`язку з викладеним суду першої інстанції необхідно уточнити, з якою саме заявою звернувся стягувач та чи є підстави для постановлення ухвали про видачу виконавчого листа.
У постанові Верховного Суду від  02 вересня 2020 року розглядалась справа про видачу виконавчого листа. За обставинами цієї справи, ухвалою апеляційного суду Луганської області від 08 квітня 2019 року виправлено описку в рішенні Апеляційного суду Луганської області від 11 листопада 2010 року, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «Рішення Ленінського районного суду міста Луганська від 16 червня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики змінити. Зменшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення суми боргу з 165 000 доларів США, що еквівалентно до грошової одиниці України 1 318 350 грн, до 81 324,18 доларів США, що еквівалентно 663 139 грн 24 коп. В решті рішення суду залишено без змін». Посилаючись на це, ОСОБА_1 просила видати виконавчий лист у цивільній справі № 2-1514/10, ухвалою суду першої інстанції, залишеною без змін судомапеляційної інстанції, заяву про видачу виконавчого листа задоволено, видано виконавчий лист з врахуванням ухвали суду про виправлення описки. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий судовий розгляд, Верховний Суд зазначив, що ні нормами ЦПК України, ні нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачена видача виконавчого листа на виконання рішення суду на підставі ухвали суду. Вказав також, що нормами ЦПК України передбачено лише, що суд шляхом постановлення ухвали може виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню (стаття 432 ЦПК України), поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання (стаття 433 ЦПК України) або в разі втрати виданого виконавчого листа видати його дублікат (пункт 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України). 
Колегія суддів, враховуючи правові висновки у наведених як приклад постановах Верховного Суду, погоджується з доводами касаційної скарги, що ні нормами ЦПК України, ні нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачена видача виконавчого листа на виконання рішення суду на підставі ухвали суду, зокрема у випадку постановлення судом ухвали про часткове визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Щодо вимоги скарги ОСОБА_1 про те, що звернувшись до приватного виконавця у січні 2020 року, АТ «Ощадбанк» пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, колегія суддів зазначає таке.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі 05 листопада 2014 року виконавчих листів та першого пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII.
Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Частиною першою статті 12 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Згідно з пунктом 1 частини четвертої та частиною п`ятою  статті 12 Закону № 1404-VIII строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
З огляду на матеріали справи у виконавчих листах містяться відмітки про його повернення з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, від 05 березня 2015 року (на підставі пункту 2 статті 47 Закону № 606-XIV) та від 16 травня 2018 року (на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»). Вказана підстава повернення виконавчого документа передбачає його повторне пред`явлення до виконання в межах встановленого законом строку.
Отже, строк пред`явлення виконавчих листів переривався двічі: 05 березня 2015 року, після чого виконавчі листи були пред`явлені стягувачем до виконання у лютому 2016 року в межах річного строку, а також 16 травня 2018 року, після чого виконавчі листи були пред`явлені стягувачем до виконання у січні 2018 року, в межах трирічного строку, передбаченого статтею 12 Закону № 1404-VIII.
З урахуванням викладеного АТ «Ощадбанк», звернувшись у січні 2020 року до приватного виконавця щодо примусового виконання виконавчих листів від  05  листопада 2014 року, не пропустив строк пред`явлення їх до виконання. 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилкові висновки про задоволення скарги в частині визнання неправомірними дій приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження 10 березня 2020 року № НОМЕР_3, оскільки в діях приватного виконавця відсутні процесуальні порушення.
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язковість виконання рішення є однією із засад виконавчого провадження (статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Тобто судовим рішенням під час розгляду скарги на дії державного виконавця має бути поновлено саме порушене право заявника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
З урахуванням викладеного відсутні підстави вважати, що постанова приватного виконавця Цинєва В. О. про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_3  про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 930 158,63 грн порушує її права, оскільки виконавчий лист від 05 листопада 2014 року про стягнення заборгованості в частині суми стягнення підлягає виконанню, а строк пред`явлення цього виконавчого листа до виконання у січні 2020 року не сплив.
Щодо вимог скарги про визнання неправомірними дій приватного виконавця в частині відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_4 щодо стягнення з ОСОБА_1 судового збору 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як встановили суди, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В. О. 10 березня 2020 року відкрив виконавче провадження № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» судового збору у розмірі 3 219 грн.
У межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В. О. прийняв постанову від 10  березня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою на ОСОБА_1 покладено обов`язок зі сплати розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 469 грн, а також постанову від 10 березня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди, якою розмір основної винагороди приватного виконавця за виконавчим провадженням встановлено у розмірі 321,90 грн.
Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 , зокрема, просила визнати вказані постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди незаконними та скасувати.
Постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Отже, Закон України «Про виконавче провадження» встановив спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного, державного виконавців або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання постанов про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження. Згідно з цим порядком відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів, і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14?639цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 766/10137/17 (провадження № 14-658цс18), від 03 квітня 2019 року у справах № 370/1034/15 (провадження № 14-103цс19), від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 370/1547/17 (провадження № 14-223цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 (провадження № 14-324цс19), на які, зокрема, посилався заявник у касаційній скарзі та які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що перебував на примусовому виконанні у державного виконавця.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого належить вирішення спору (частина четверта статті 414 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, суди не врахували, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення основної винагороди можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, скарга ОСОБА_1 у частині оскарження постанов приватного виконавця від 10 березня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди, прийняті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4,  не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Тому провадження у справі у цій частині належить закрити та повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи у частині цих вимог скарги віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про закриття провадження у справі в частині вимог скарги про скасування постанови приватного виконавця Цинєва В. О. від 10  березня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови від 10 березня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди, прийняті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3, оскільки ОСОБА_1 таких вимог скарги не заявляла, вказані вимоги не були предметом розгляду суду першої  інстанції та предметом перегляду апеляційного суду. 
Таким чином, вимоги касаційної скарги про закриття провадження у справі в частині вимог скарги про скасування постанови приватного виконавця Цинєва В. О. від 10  березня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови від 10 березня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди, прийняті в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3, є необґрунтовані. 
Оскільки касаційна скарга не містить доводів щодо скасування постанови апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції в частині вирішення вимог скарги на постанову приватного виконавця Цинєва В. О. від 10  березня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 3 219 грн, тому постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення частково ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення підлягають частковому скасуванню, провадження у справі у частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання дій приватного виконавця незаконними й скасування постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення з боржника основної винагороди, прийнятих у межах виконавчого провадження  № НОМЕР_4, - закриттю, повідомивши ОСОБА_1 , що розгляд цих вимог віднесений до юрисдикції адміністративного суду. В частині вимог скарги про визнання незаконними дій приватного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, а також скасування постанов, прийнятих  в межах цього виконавчого провадження, слід ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги, а в частині вимог скарги про визнання незаконними дій приватного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 - залишити без змін.
Розподіл судових витрат
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У частині першій статті 4 Закону «Про судовий збір» (в редакцій, чинній на час подання скарги на дії приватного виконавця) не встановлено ставки судового збору за подання скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби.
Проте підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання до суду юридичною особою або фізичною особою - підприємцем апеляційної і касаційної скарг на всі без винятку ухвали суду, яка становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, за подання апеляційних та касаційних скарг на ухвали, що постановлені за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, сплачується судовий збір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15).
Станом на час подання скарги на дії приватного виконавця прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 2 270 грн (на 01 січня 2021 року).
Таким чином, за подання апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2021 року та касаційної скарги на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року скаржник повинен сплатити по 2 270 грн судового збору.
За подання апеляційної скарги АТ «Ощадбанк» сплатило судовий збір у розмірі 2 270 грн, за подання касаційної скарги - 4 540 грн.
Розмір надмірно сплаченого АТ «Ощадбанк» судового збору за подання касаційної скарги у цій справі повертається за його клопотанням у порядку, визначеному пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір». 
Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду про визнання незаконними дій приватного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, а також скасування постанов, прийнятих у межах цього виконавчого провадження, та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги в  цій частині, понесені АТ «Ощадбанк» судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції та переглядом справи судом касаційної інстанції підлягають відшкодуванню ОСОБА_1 пропорційно розміру вимог скарги, у задоволенні яких відмовлено, а саме у розмірі 2 270 грн.  
Керуючись статтями 141, 255, 256, 400, 409, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2021 року в нескасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року в частині вирішення вимог скарги про визнання незаконними дій приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича та скасування: постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 березня 2020 року № НОМЕР_3; постанов, прийнятих у межах  виконавчого провадження № НОМЕР_3: постанови про арешт майна боржника від 13 квітня 2020 року, постанови про звернення стягнення на майно боржника від 13 квітня 2020 року, постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 13 квітня 2020 року, постанови про арешт коштів боржника від 28 жовтня 2020 року; арешту на все рухоме та нерухоме майно, коштів ОСОБА_1 , а також у частині виключення відомостей про ОСОБА_1 з реєстру боржників за виконавчим провадженням № НОМЕР_3 скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги в цій частині.
Провадження у справі в частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання незаконними дій приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича щодо винесення постанов у межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 та їх скасування, а саме постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року та постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 10 березня 2020 року, закрити, повідомивши ОСОБА_1 , що розгляд цих вимог віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
В решті постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                          І. М. Фаловська
Судді                                                                                В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
А. С. Олійник
В. В. Сердюк