Справа № 466/4184/23                                Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І. 
Провадження № 22-ц/811/184/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,
суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №466/4184/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу
в с т а н о в и в :

25 квітня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25 березня 2000 року між нею та ОСОБА_1 був укладений шлюб, зареєстрований Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №77.
Від шлюбу з відповідачем у них є троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Зазначає, що вони фактично припинили подружнє життя, не ведуть спільного господарства та проживають окремо з початку 2022 року. Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними та розходження поглядів на сімейні відносини. 
Враховуючи вищенаведене просить позов задовольнити та розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , який був зареєстрований у Шевченківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №77.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 31 жовтня 2023 року позов задоволено повністю.
Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25 березня 2000 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №77.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Боровик І.В. Вважає рішення суду незаконним. Стверджує, що ОСОБА_1 не повідомлявся належним чином про розгляд справи. Також звертає увагу, що подане відповідачем клопотання про примирення судом першої інстанції залишилося не розглянутим. Зазначає, що справа мала розглядатися за участю представників служб у справах дітей. Також суд порушив процесуальні права неповнолітніх, які є окремими учасниками процесу в даній справі. Звертає увагу, що суд не надав належної оцінки тому, чи вплине рішення по даній цивільній справі на права та інтереси малолітніх дітей, не встановив з ким із батьків проживають малолітні діти та інші наслідки та обставини.
Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу суду не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За змістом ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони 25 березня 2000 року у Шевченківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №77, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 19 лютого 2008 року.
Від спільного проживання у шлюбі в ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народилися троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що збереження шлюбу між сторонами є неможливим, оскільки сторони не підтримують подружні відносини, не ведуть спільного господарства, тривалий час проживають окремо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.
Згідно із статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
За положеннями частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. 
В даному випадку ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено, що збереження шлюбу можливе і його збереження не буде суперечити інтересам позивача і відповідача. 
З огляду на те, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, вважає, що із відповідачем вони чужі люди, тривалий час не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, тому відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Сам факт наявності спільних дітей у сторін не може бути перешкодою для ОСОБА_3 в її законному праві на звернення до суду з цим позовом.
Колегія суддів звертає увагу, що предметом розгляду цього спору є розірвання шлюбу, а не визначення місця проживання дітей, в зв`язку з чим при розгляді справи суд не мав обов`язку визначати місце проживання дітей з залученням до розгляду справи відповідної служби у справах дітей.
У зв`язку з тим, що позивачка не бажає проживати в шлюбі з відповідачем, а збереження шлюбу суперечить її інтересам, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. 
Слід звернути увагу, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З моменту звернення позивачки з даним позовом до моменту постановлення даного судового рішення пройшло достатньо часу для примирення, тому позивачка вправі була скористатися своїм правом відмовитися від позову, як на стадії розгляду першої інстанції так і на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції, однак такого не відбулося, сторони не примирилися.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідачем у апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема, доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.
Слід зазначити, що незгода відповідача з рішенням суду про розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини і не може бути примушений до їх збереження, не дивлячись на наявність у них дітей та тривалий час проживання сторін у шлюбі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст..375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5ст.268 ЦПК).
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Боровика Ігоря Васильовича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк