ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

14 лютого 2024 року      
м. Харків

Справа № 953/5742/22
Провадження № 22-ц/818/106/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Бурлака І.В.,
за участю секретаря судового засідання : Носової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року, ухвалене суддею Шаренко С.Л., - 

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, в якому просить суд здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя наступним чином:
визнати за нею, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати за відповідачем ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на грошову суму у розмірі 1 922 000 грн.;
стягнути з неї на користь відповідача ОСОБА_2 суму грошової компенсації у розмірі 67 000грн.

В обгрунтування позову зазначає, що 05 липня 2002 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син, ОСОБА_4 . Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 червня 2014 року шлюб між ними розірвано.
За період шлюбу сторонами набуто спільне сумісне майно, а саме:
- квартира за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої складала 435 000 грн. та право власності на яку було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 ;
- грошові кошти у розмірі 1 922 000грн., які зараз знаходяться у відповідача ОСОБА_2 .
Загальна вартість майна, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача становить 3 978 000грн. Вартість 1/2 частки квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя становить 1989 000грн. Вартість, коштів, які перебувають у відповідача та є спільною сумісною власністю подружжя становлять 1 922 000грн. Тому, вона просить здійснити поділ майна подружжя, шляхом визнання за відповідачем права власності на грошові кошти в розмірі 1 922 000грн. та компенсації відповідачу 1/2 частки квартири, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, з урахуванням коштів, право власності на які вона просить визнати за відповідачем. В такому разі, вона повинна компенсувати відповідачу кошти за 1/2 частину квартири в розмірі 67 000грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на грошові кошти в сумі 1 922 000грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суму грошової компенсації у розмірі 67 000грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12 405грн.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що на час звернення  ОСОБА_1 із вказаним позовом до суду спірна квартира не знаходилась у власності, ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 , а тому остання не мала права вимагати від суду поділу майна, яке є власністю третьої особи.
Крім того вказує, що ОСОБА_1 було відомо про позбавлення її та її чоловіка права власності на спірну квартиру, оскільки за її особистою заявою вона була залучена до участі в розгляді справи №640/14276/17, в якості третьої особи, за результатами розгляду якої постановою Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року було витребувано в ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 спірну квартиру.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 та грошові кошти в розмірі 1 922 000грн. є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не заперечувався запропонований позивачем варіант поділу майна подружжя та компенсації йому частки вартості спірної квартири.

Проте, погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 05 липня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрований 05 липня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №371.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 червня 2014 року справа №640/6633/14-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

У період шлюбу, 12 червня 2012 року, відповідачем ОСОБА_2 було набуто у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

Сторонами по справі не заперечується, що дана квартира була об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У статті 41 Конституції України закріплено одне із основоположних прав людини і громадянина – непорушність права власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може ьути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майно, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. (частина перша статті 71 СК України).

В свою чергу, згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а саме дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 26 листопада 2020 року у справі №640/14276/17 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмету спору – Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , законним представником якого є ОСОБА_1 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності та визнання права власності - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування квартири АДРЕСА_2 – скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.
Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .
В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Відповідно до статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Під час розгляду вказаної справи апеляційним судом було встановлено, що: «оскільки наразі в судовому порядку було визнано недійсними прилюдні торги, що відбулися 28 травня 2012 року щодо реалізації квартири АДРЕСА_2 , які були проведені в рамках виконання державним виконавцем виконавчого напису нотаріуса, який також в судовому порядку був визнаний таким, що не підлягає виконанню, спірна квартира безпідставно перебуває у користуванні ОСОБА_2 »

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.ч.4-5 ст.82 ЦПК України).

Як вбачається із відомостей з ЄДРСР, які є у відкритому доступі, постановою Верховного Суду від 17 травня 2022 року постанову Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року залишено без змін.

Таким чином, з викладеного вбачається, що на момент винесення оскаржуваного рішення існувало судове рішення, яке набрало законної сили, про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом поділу у даній справі.

Спірні правовідносини свідчать про те, що поділ майна подружжя у даній справі використовується позивачкою та відповідачем для уникнення виконання постанови Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у справі №640/14276/17.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував що спірне нерухоме майно вже не належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності, а поділ цього майна в обраний сторонами спосіб вирішує питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка участі у справі не приймала.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в обраний позивачкою спосіб у зв`язку з тим, що у разі такого поділу майна будуть порушені права та інтереси апелянта ОСОБА_3 , на користь якої Харківським апеляціним судом 04 серпня 2021 року було ухвалено судове рішення про витребування спірної квартири у ОСОБА_2 .

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові № 303/3674/21 від 20 вересня 2023 року.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року – скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 18 607,50грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий –                                                                                                               Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                                        О.В. Маміна

                                                                                                                              І.В. Бурлака