ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2024 року
м. Київ
справа № 201/6586/22
провадження № 51-6333км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисників:                                                  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
засуджених:                                                ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників                      ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах засуджених ОСОБА_9 і                               ОСОБА_8 , відповідно та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції на вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за                  № 12022041650000834, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                                      м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, жителя                                                      АДРЕСА_1 , та
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця                           і жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309  Кримінального кодексу України(далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня                              2023 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9  визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК, і призначено кожному окремо покарання: за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 1 ст. 309 КК - у виді обмеження волі на строк 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 призначено кожному остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8                                і ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання, які стосуються: арешту майна, відшкодування процесуальних витрат, а також речових доказів у кримінальному провадженні. 
Згідно з вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими                                                в  незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту й незаконному збуті психотропної речовини, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах (ч. 2 ст. 307 КК), а також у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту (ч. 1 ст. 309 КК).
Так, за невстановлених обставин та дати ОСОБА_9 , перебуваючи в                       м. Перещепиному, Дніпропетровської області, вступив у злочинну змову зі  ОСОБА_8 та невстановленою особою, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, розподіливши ролі у вчиненні злочину.
Далі, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , керуючись єдиним злочинним умислом, діючи умисно і за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи корисливу мету, у невстановлені дату та час, однак не пізніше 12 липня 2022 року, придбали в невстановленої особи порошкоподібну речовину бежевого кольору, яка містить психотропну речовину, обіг якої обмежено, - метамфетамін, маса якої в речовині становить 1,8464 г, що є великими розмірами. Речовина була заздалегідь розфасована в 30 сліп-пакетах, які було поміщено до 30 пробірок типу Eppendorf з пласкою кришкою із застібкою об`ємом 0,15 мл. та 0,25 мл. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на придбання, зберігання, перевезення з метою збуту, а також збут психотропної речовини, обіг якої обмежений, за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 забрали психотропну речовину                                                            в умовленому місці (на  вул. Пастера, 12 у м. Дніпрі) та перевезли на таксі до Соборного району в тому ж місті. Далі останні пересувалися вул. Космічною                                    в м. Дніпрі, з метою збуту психотропної речовини, обіг якої обмежено, шляхом її розміщення в загальнодоступних місцях на території урочища Тунельна балка по вул. Космічній у м. Дніпрі, зберігаючи її (психотропну речовину, обіг якої обмежено)  при собі, а саме в сумці, яку ніс  ОСОБА_8 . 
Так, розподіливши ролі таким чином, що ОСОБА_8 розкладав пробірки                                 із психотропною речовиною, а ОСОБА_9 фотографував на свій мобільний телефон марки «Apple iPhone SE» IMEI1: НОМЕР_1 , simНОМЕР_2 місце їх розміщення, та робив примітки з геолокацією схованок з метою сповіщення невстановленої особи про місцерозташування психотропної речовини за допомогою месенджера «Telegram», 12 липня 2022 року у невстановлений час, але не пізніше 11:00, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 прибули до урочища Тунельна балка, за адресою: м. Дніпро, вул. Космічна за координатами ш. 48,413741; д. 35,041020,                       а також ш. 48,413017, д. 35,040814, та, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на збут психотропної речовини, обіг якої обмежено, діючи за попередньою змовою групою осіб, розмістили пробірки типу Eppendorf з пласкою кришкою із застібкою, всередині якої був сліп-пакет із порошкоподібною речовиною бежевого кольору, що містить психотропну речовину, обіг якої обмежено, - метамфетамін, маса якої в речовині становить 0,0918 г та 0,0400 г відповідно.
Крім того, 12 липня 2022 року, у невстановлений час, але не пізніше 11:00                           ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прибули до урочища Тунельна балка, за адресою:                       м. Дніпро, по вул. Космічна за координатами: ш. 48,413734, д. 35,041128;                                        ш. 48,413685, д. 35,041208;  ш. 48,413702, д. 35,041282; ш. 48,413809, д. 35,041396;                     ш. 48,413782, д. 35,041443; ш. 48,413738, д. 35,041407; ш. 48,413719, д. 35,041438;                     ш. 48,413732, д. 35,041588; ш. 48,413691, д. 35,041638; ш. 48,413647, д. 35,041724;                       ш. 48,413666, д. 35,041692; ш. 48,413523, д. 35,041757; ш. 48,413189, д. 35,041409;                      ш. 48,413192, д. 35,041318; ш. 48,413201, д. 35,041208; ш. 48,413168, д. 35,041196;                  ш. 48,413060, д. 35,041045; ш. 48,413108, д. 35,041017; ш. 48,413108, д. 35,040961;                      ш. 48,413093, д. 35,040870; ш. 48,413039, д. 35,040758; ш. 48,413233, д. 35,041428;                       ш. 48,413473, д. 35,041539; ш. 48,413420, д. 35,041572; ш. 48,413343, д. 35,041420;   ш. 48,413246, д. 35,041380; ш. 48,413475, д. 35,041743; ш. 48,413742, д. 35,040975, та, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на збут психотропної речовини, обіг якої обмежено, діючи за попередньою змовою групою осіб, розмістили пробірки типу Eppendorf з пласкою кришкою із застібкою, всередині яких перебували сліп-пакети з порошкоподібною речовиною бежевого кольору, зі вмістом психотропної речовини, обіг якої обмежено, - метамфетамін, маса якої в речовині становить 0,0809 г, 0,0911 г, 0,0988 г, 0,0558 г, 0,0942 г, 0,0896 г, 0,0585 г, 0,1043 г, 0,0793 г, 0,0559 г, 0,0792 г, 0,0871 г, 0,0397 г, 0,0362 г, 0,0478 г, 0,0517 г, 0,0468 г, 0,0255 г, 0,0504 г, 0,0416 г, 0,0486 г, 0,0446 г, 0,0348 г, 0,0510 г, 0,0465 г, 0,0276 г, 0,0616 г, 0,0855 г, відповідно. Далі ОСОБА_9 сфотографував на свій мобільний телефон марки «Apple iPhone SE», IMEI1: НОМЕР_1 , sim НОМЕР_2 , місцезнаходження психотропної речовини, обіг якої обмежено, та зробив примітки з геолокацією цих схованок з метою сповіщення невстановленої особи про місце розташування психотропної речовини за допомогою месенджера «Telegram».
Крім того, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , кожен окремо, у невстановлений час                          та в місці, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на придбання                               і зберігання для власних потреб, без мети збуту психотропної речовини, обіг якої обмежено, - метамфетамін, через мережу Інтернет, за допомогою месенджера «Telegram» замовили в невстановлених осіб, а саме ОСОБА_9 - один сліп-пакет                           із порошкоподібною речовиною бежевого кольору масою 0,6077 г, яка містить психотропну речовину, обіг якої обмежено, - метамфетамін, маса якої в речовині становить 0,3921 г, а ОСОБА_8 - два сліп-пакети з порошкоподібною речовиною бежевого кольору масою 0,3104 г і 0,2457 г, яка містить психотропну речовину, обіг якої обмежено, - метамфетамін, маса якої в речовині становить відповідно 0,2176 г, 0,1827 г, яку ОСОБА_9   забрав в умовленому місці                                         в м. Перещепиному, Новомосковського району Дніпропетровської області, а ОСОБА_8 ус. Євецько-Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області та почали зберігати, кожен окремо, за місцем свого мешкання, а саме: ОСОБА_9 на АДРЕСА_2 , а ОСОБА_8 на                                  АДРЕСА_1 , для власних потреб, без мети збуту.
Дніпровський апеляційний суд 02 жовтня 2023 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та постановив новий, яким призначив ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , кожному окремо, покарання: за ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 309 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік. Відповідно  до ч. 1  ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8   та ОСОБА_9  призначено кожному остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
 Апеляційний суд постановив початок строку відбування покарання  ОСОБА_8   та ОСОБА_9 рахувати з дня фактичного звернення вироку до виконання.                            В іншій частині вирок залишив без змін.  
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок суду апеляційної інстанції в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_8 покарання: за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років;                        за ч. 1 ст. 309 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік, та відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК звільнити  ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком                           3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Аргументуючи свої вимоги, указує про обґрунтованість застосування районним судом звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскількиостанній раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Крім того, наголошує на встановленні судом обставин, які пом`якшують покарання, а саме щирого каяття, добровільного сприяння розкриттю злочину, та на відсутності обставин, які його обтяжують. 
До того ж сторона захисту акцентує на розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а також на тих фактах, що                                     ОСОБА_8 після закінчення ліцею працює у ФОП ОСОБА_10 та має  захворювання «виразка стравоходу». Захист вважає, що ОСОБА_8 може виправитися без ізоляції від суспільства, буде корисним, якщо працюватиме під час воєнного стану та сплачуватиме податки. 
Захисник  ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить скасувати вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає рішення цього суду необґрунтованим та таким, що ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував даних про особу її підзахисного  ОСОБА_9 , який раніше не судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, влаштувався на роботу в ТОВ «Агро-Овен»; його поведінки під час та після вчинення злочину, тяжких наслідків від якого не настало; того моменту, що коли останній домовлявся про роботу кур`єра, то не знав, що йому саме пропонують; ряду обставин, які пом`якшують покарання, позитивних характеристик за місцем проживання та роботи, перебування на його утриманні дідуся й бабусі похилого віку, які потребують підтримки і стороннього догляду, скрутного матеріального становища.
Як уважає захисник ОСОБА_6 , призначене судом апеляційної інстанції покарання є явно несправедливим, таким, що не дає шансу ОСОБА_9 , який злочин вчинив уперше, на виправлення.
На підставі наведених мотивів, враховуючи, що 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, призначення покарання без ізоляції від суспільства із застосуванням ст. 75 КК, на думку захисника, буде більш корисним в інтересах суспільства, держави та родини ОСОБА_9 . 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України  про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року та вважати засудженими                     ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , кожного окремо, за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, за ч. 1 ст. 309 КК - у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно вважати засудженими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, сторона обвинувачення вказує на те, що апеляційний суд, вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, вийшов за межі апеляційної скарги прокурора, який просив призначити обвинуваченим покарання за ч. 2 ст. 307 КК без конфіскації майна, тим самим погіршив становище останніх. До того ж, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не інкримінувалося вчинення кримінального правопорушення з корисливих мотивів, а тому з огляду на положення вимог                     статей 337, 370, 374 КПК і статей 59, 65 КК указаний вид покарання підлягає виключенню з вироку суду. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, просила задовольнити касаційну скаргу сторони обвинувачення в повному обсязі, а касаційні скарги захисників підтримала частково, оскільки вирок апеляційного суду необхідно змінити. 
Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також засуджені ОСОБА_8 й                ОСОБА_9 підтримали касаційні скарги сторони захисту, та заперечили проти касаційної скарги прокурора.
 Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені  в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подані скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновку суду про доведеність винуватості  ОСОБА_8 та ОСОБА_9                                         у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень за обставин, установлених районним судом, а також правильності кваліфікації їх діянь за ч. 2                              ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині не оскаржено.
Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення                     в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК.
Указаних приписів процесуального закону апеляційний суд дотримався.
Щодо доводів сторони захисту про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного ОСОБА_9 та                                ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення і їх особамчерез суворість Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ч. 1 ст. 69 КК (у редакції, що була чинна на момент вчинення засудженими інкримінованого їм діяння),  передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно з приписами ст. 75 КК (у відповідній редакції), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК ухвалює рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень статей 69, 75 КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання врахував: дані про осіб засуджених, які раніше до кримінальної відповідальності не притягувалися, на обліках у психіатра та нарколога не перебувають, є особами молодого віку, позитивно характеризуються. Також суд вважав щире каяття ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , визнання ними вини в повному обсязі та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також зайняття      ОСОБА_9 суспільно корисною працею обставинами, що пом`якшують засудженим покарання, і взяв до уваги відсутність обставин, які його обтяжують. Крім того, суд першої інстанції врахував ставлення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до вчиненого, що, на його думку, свідчить про їх бажання стати на шлях виправлення.  
З урахуванням наведеного районний суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання із застосуванням вимог  ст. 69 КК, нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років, а за ч. 1 ст. 309 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік.  Відповідно ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, за цих обставин районний суд вважав, що виправлення цих осіб можливе без їх ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим застосував положення статей 75, 76 КК, звільнив їх від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку 3 роки.
Прокурор не погодився з вироком районного суду і подав апеляційну скаргу. У ній, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування статей 69, 75 КК, та невідповідність призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень через м`якість, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити засудженим на підставі ч. 1 ст. 70 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна. 
Апеляційний суд частково погодився з доводами сторони обвинувачення і скасував вирок районного суду в частині визначення заходу примусу, обравши такий, що належить відбувати реально (на підставі ч. 1 ст. 70 КК  призначив засудженим кожному остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
Так, апеляційний суд урахував положення статей 50, 65 та 69 КК й зауважив про те, що суд першої інстанції, установивши обставини, які пом`якшують покарання, не мотивував, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК з огляду на те, що за вироком ОСОБА_8 і ОСОБА_9 вчинили цей злочин з корисливих мотивів та їх діяння характеризується підвищеною суспільною небезпечністю.
Також суд апеляційної інстанції взяв до уваги й те, що районний суд,  звільнивши ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання                            з випробуванням, не в повній мірі врахував, тяжкість кримінального правопорушення,  обставини його вчинення, яке до того ж пов`язане з незаконним обігом психотропної речовини - метамфетаміну, в особливо великих розмірах, кількість доведених стороною обвинувачення фактів (тридцять один) зроблених ними закладок цієї психотропної речовини, та свого рішення належним чином не обґрунтував і не навів переконливих мотивів, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення засуджених без відбування покарання.  
З огляду на вказані обставини суд апеляційної інстанції дійшов висновку про призначення  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна. 
З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час призначення засудженим покарання суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 69, 75 КК.
Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що відсутність тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення, про що наголошує захисник                         ОСОБА_6 у касаційній скарзі, не є достатньою обставиною для зміни чи скасування вироку апеляційного суду, оскільки засуджені вчинили суспільно небезпечні діяння, які порушують установлений законодавством порядок обігу наркотичних засобів, унаслідок чого задовольняється незаконний попит на наркотики, та завдають шкоди суспільним відносинам щодо убезпечення здоров`я населення.
Крім того, колегія суддів наголошує, що факт утримання  засудженим                                 ОСОБА_9 дідуся та бабусі похилого віку, за відсутності належного обґрунтування в контексті застосування положень ст. 75 КК, автоматично не свідчить про можливість виправлення особи без відбування покарання. Існування такої обставини зумовлює більш виважений підхід у ході обрання судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин, не є достатнім для належного обґрунтування висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Крім того, матеріали провадження не містять підтвердження того, що ОСОБА_9 утримує дідуся та бабусю і ті вимагають такого утримання, ще й з огляду на його скрутне матеріальне становище, про що зазначає захисник, скільки часу він їм приділяє, які відносини в його родині. 
Також посилання захисника ОСОБА_6 на скрутне матеріальне становище її підзахисного ОСОБА_9 колегія суддів вважає неспроможними, оскільки скрутне матеріальне становище не є виправданням для вчинення засудженим тяжкого кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу психотропної речовини у великих розмірах. Вказане, на думку Суду, свідчить про бажання засудженого швидко у незаконний спосіб покращити своє матеріальне становище шляхом вчинення кримінального правопорушення, а не законного заробітку, а тому не може бути прийнято як обставина, що пом`якшує покарання.
Верховний Суд зазначає, що дані про осіб засуджених, на яких акцентують захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у касаційній скарзі, а також відсутність обставин, що обтяжують засудженим покарання, не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування вироку апеляційного суду, який обґрунтовано врахував їх під час визначення покарання за ч. 2 ст. 307 КК та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, що є мінімальним розміром покарання за санкцією цієї норми. 
З огляду на викладене, покарання, призначене  ОСОБА_8 та ОСОБА_9  за результатами апеляційного розгляду, є справедливим, співмірним характеру вчинених дій, необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Доводи ж захисників, наведені в касаційних скаргах, не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених унаслідок суворості чи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування кримінального закону, а саме безпідставне застосування додаткового покарання у виді конфіскації всього майна, то суд касаційної інстанції визнає їх необґрунтованими, зважаючи на таке.
Сторона обвинувачення, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що апеляційний суд, вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, вийшов за межі апеляційної скарги прокурора, який просив призначити обвинуваченим покарання за ч. 2 ст. 307 КК без конфіскації майна, тим самим погіршив становище останніх. Однак такі твердження прокурора є неспроможними. 
По-перше, прокурор, посилаючись в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного ОСОБА_8 та                                ОСОБА_9 покарання тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень через м`якість, наголошував про те, що суд не дав оцінку тим обставинам, що вчиняючи кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 307 КК  обвинувачені керувалися корисливим мотивом, прагнули особистого збагачення незаконним шляхом.
По-друге, сторона обвинувачення в апеляційній скарзі просила ухвалити новий вирок, яким застосувати закон про кримінальну відповідальність, а саме ч. 2                          ст. 307 КК, санкція якої передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна. 
По-третє, дійсно в апеляційній скарзі прокурор просив призначити обвинуваченим покарання за ч. 2 ст. 307 КК без конфіскації майна, однак у скарзі не навів жодних доводів на обґрунтування цієї позиції. 
Статтями 51 та 52 КК встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінальних правопорушень, є конфіскація майна.
Відповідно до положень ст. 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК.
Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 5 чи 6 ст. 12 КК, якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.
Як уже було зазначено вище, у вироку встановлено, що ОСОБА_8 та                                   ОСОБА_9 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 307 КК,  маючи корисливу мету, що в судовому засіданні суду першої інстанції 01 червня 2023 року підтвердив ОСОБА_8 , надавши відповідь на запитання прокурора стосовно оплати праці за розкладку закладок, а саме 30 грн за одну, та чого не заперечував у суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 , який вказав, що розрахунок мав відбутися після підтвердження здійснення «закладок» у сумі 30-35 грн. 
За таких обставин апеляційний суд, з наведенням переконливих мотивів щодо необхідності правильного застосування кримінального закону, з якими погоджується й колегія суддів, урахував, що засуджені вчинили корисливий злочин та застосував до них обов`язкове додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 307 КК, у виді конфіскації майна.
Вирок апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.
Отже, зважаючи на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегія суддів не встановила, закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно і призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам засуджених,  касаційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і прокурора необхідно залишити без задоволення, а вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року  щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року щодо  ОСОБА_8 і ОСОБА_9 залишити без зміни,                               а касаційні скарги захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та прокурора - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                          є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                 ОСОБА_3