ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3324/24 Справа № 194/547/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
Судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкдування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання (суддя першої інстанції Корягін В.О.)

В С Т А Н О В И В:

25 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров’ я, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 268400 гривень.
Заочним рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , 90000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. 
Із вказаним рішенням суду не погодився представник ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Єлістратов Р.Вта подав апеляційну скаргу, вважають, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічного дослідження усіх доказів, та без наданням їм всебічної оцінки.
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, вважаючи доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача щодо порушенням ним вимог ст. 153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків – втрати професійної працездатності. Позивач був забезпечений необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, а також відповідачем були створені, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, безпечні та нешкідливі умови праці. Сама ж важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача, не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванню чи іншому ушкодженню здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків. Позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір був повідомлений, в порядку передбаченому ст. 29 КЗпП України, про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці. Позивач свідомо йшов працювати в шкідливих умовах праці, щорічно проходив періодичний медичний огляд, та був обізнаний про стан свого здоров`я.
Позивач наполягав на тому, що доказування вини відповідача не є необхідною умовою для стягнення моральної шкоди. Проте, ч.2. ст.1167 ЦК України підлягає застосуванню виключно у разі, якщо шкоду завдано внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. На думку відповідача, розгляд позовних вимог необхідно було здійснювати керуючись ч.1 ст.1167 та ч.3. ст.23 ЦК України, якими визначено загальні підстави деліктної відповідальності за заподіяння моральної шкоди.
Позивач навмисно приховував стан свого здоров`я та добровільно продовжував працювати з тяжкими умовами праці, усвідомлюючи, що вугільна шахта - це гірниче підприємство підвищеної небезпеки з шкідливими умовами праці. Також він, укладаючи трудовий договір, був повідомлений про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці та добровільно продовжував працювати в таких умовах. Протягом всього строку трудового договору від нього не надходило ніяких скарг або зауважень щодо умов праці.
ОСОБА_2 просив заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині відрахування суми податків та інших обов`язкових платежів з призначеної судом моральної шкоди, залишено без задоволення, заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року без змін в цій частині.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання було повернуто до суду першої інстанції для розгляду питання про перегляд заочного рішення за апеляційною скаргою відповідача, оскільки був порушений порядок її розгляду.
Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської областіі від 24 січня 2024 рокузаяву предствника ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» залишено без задоволення.
02 лютого 2024 року цивільна справа № 194/547/23 повернулась до Дніпровського апеляційного суду ( м Дніпро).
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Оскільки в даній справі ціна позову становить 268400 грн., проте рішенням суду було стягнуто на користь позивача 90000 грн, та саме цю суму відповідач оскаржує, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, (2684*100=268400), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07 липня 1986 року по 23 серпня 1986 року, з 22 вересня 1986 року по 31 січня 1988 року, з 13 липня 1988 року по 17 листопада 1993 року, з 02 червня 1994 року по 02 липня 2000 року, з 24 липня 2000 року по18 серпня 2008 року перебував в трудових відносинах з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», звільнений 18 серпня 2008 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України; з 01 вересня 2010 року по 11 жовтня 2010 року працював в ТОВ «Інтеркомплекс», звільнений 18 серпня 2008 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України; з 16 жовтня 2010 року по 30 грудня 2012 року, з 02 січня 2013 року по 11 червня 2013 року працював в ТОВ «Сігма-Ком», звільнений у зв`язку з закінченням виконання робіт, за п. 2 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці, заповненої на ім`я  ОСОБА_1 .
Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 червня 2014 року за формою П-4, складеного на підприємстві ТОВ «Сігма-Ком», професійне захворювання у позивача виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів. Причиною виникнення хронічного професійного захворювання є: пил, важка фізична праця, вимушена робоча поза.
Заяву представника відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про те, що ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» є неналежним відповідачем, оскільки підприємством, на якому виникли професійні захворювання у позивача, є ТОВ «Сигма-Ком», суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.
Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 29 травня 2014 року № 911, виданого Українським НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу, ОСОБА_1 має професійні захворювання, які отримав працюючи: з 07 липня 1986 року по 23 серпня 1986 року учнем гірничного робітника, з 22 вересня 1986 року по 31 січня 1988 року, з 13 липня 1988 року по 17 листопада 1993 року, з 02 червня 1994 року по 02 липня 2000 року, з 24 липня 2000 року по 18 серпня 2008 року прохідником на шахтах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»; з 01 вересня 2009 року по 11 жовтня 2010 року гірничим майстром підземним в ТОВ «Інтеркомплекс»; з 16 жовтня 2010 року по 30 грудня 2012 року, з 02 січня 2013 року по 11 червня 2013 року прохідником в ТОВ «Сігма-Ком».
Так, медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 29 травня 2014 року № 911 встановлено та підтверджено, що факт отримання професійного захворювання позивачем відбувся в тому числі при виконанні ним трудових обов`язків на протязі 22 років на підприємстві відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».
Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 001909 від 06 листопада 2014 року ОСОБА_1 встановлено первинно втрату професійної працездатності - 55%, з яких 45% внаслідок радикулопатії з дефартрозом, 10% внаслідок хронічного бронхіту. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування, корсет.
Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 015683 від 05 листопада 2015 року ОСОБА_1  встановлено первинно втрату професійної працездатності - 55%, з яких 45% внаслідок радикулопатії з дефартрозом, 10% внаслідок хронічного бронхіту. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування, корсет.
Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 049901 від 17 листопада 2017 року ОСОБА_1 встановлено первинно втрату професійної працездатності - 55%, з яких 45% внаслідок радикулопатії з дефартрозом, 10% внаслідок хронічного бронхіту, та встановлено третю групу інвалідності, безстроково. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування, корсет, нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР. Протипоказана важка фізична праця, робота в умовах несприятливого мікроклімату, пилу, шуму, підземно.
Частково задовольняючи позовні вимоги до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», суд першої інстанції врахував надані позивачкою докази, процент втрати професійної працездатності, а також принципи розумності та справедливості, та вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання позивачем ушкодження здоров`я на виробництві, грошову компенсацію в розмірі 90000 грн..
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частини 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.
Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.
На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано довідку МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 001909 від 06 листопада 2014 року, довідку МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 015683 від 05 листопада 2015 року, довідку МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія 12ААА № 049901 від 17 листопада 2017 року  ОСОБА_1  встановлено первинно втрату професійної працездатності - 55%, з яких 45% внаслідок радикулопатії з дефартрозом, 10% внаслідок хронічного бронхіту, та встановлено третю групу інвалідності, безстроково. Рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування, корсет, нагляд і лікування у невролога, травматолога, пульмонолога, ЛОР. Протипоказана важка фізична праця, робота в умовах несприятливого мікроклімату, пилу, шуму, підземно.
В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я ОСОБА_1 призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Суд також правомірно дійшов висновку про часткове задоволення позову і стягнення 90000 грн., що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Частинами 1 та 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведення причинного зв`язку між виникненням хронічних захворювань у ОСОБА_1 та діями відповідача, а також що причиною професійних захворювань ОСОБА_1 , є порушення та недотримання ним рекомендацій лікарів, вони спростовуються актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 червня 2014 року за формою П-4, складеного на підприємстві ТОВ «Сігма-Ком», професійне захворювання у позивача виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів. Причиною виникнення хронічного професійного захворювання є: пил, важка фізична праця, вимушена робоча поза.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.
У постанові Великої палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд виходив із того, що внаслідок отримання професійних захворювань позивач втратив 55% професійної працездатності, що свідчить про неможливість покращення стану його здоров`я у майбутньому, а також з того, що захворювання позивача призвели до кардинальної негативної зміни його життя, порушили психологічний стан та нормальні життєві зв`язки.
Прийнявши до уваги факт отримання позивачем третьої групи інвалідності та втрати ним 55% працездатності, врахувавши характер немайнових втрат позиваки, глибину її фізичних та душевних страждань, погіршення його здібностей та позбавлення його певних можливостей їх реалізації, а також керуючись засадами розумності і справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, на рівні 90000 грн.
Доводи про те, що доказів, які б підтверджували ступінь моральних страждань позивачем не надано і судом не обґрунтовано,є безпідставними.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що факт спричинення моральної шкоди доведено. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що підтверджується відповідними медичними документами.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Суд апеляційної інстанції не встановив підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру компенсації. Заперечуючи проти розміру стягнутої на користь позивача  компенсації, відповідач на порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не подав належних і допустимих доказів.
Наведені в апеляційні скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.
Заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                О. В. Халаджи                                                         
                                                                               О.Д.Канурна
                                                                               
Т.В. Космачевська