УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 741/1634/23
провадження № 51-663ск24
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінальногосуду Верховного Суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула касаційну скаргу прокурора на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року, постановлену щодо ОСОБА_4 і
встановила:
вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 29 серпня 
2023 року,  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Носівка Чернігівської області, громадянина України, з загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, без зареєстрованого місця проживання, фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 
29 травня 2023 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 4 
ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, був звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки;
- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, до 4 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком, більш суворим покарання за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 
29 травня 2023 року, остаточно за сукупністю кримінальних правопорушень за двома вироками, визначене покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 717 грн. процесуальних витрат на залучення експерта.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року зазначений вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду, відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, 07 січня 2023 року, близько 22 години, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи в умовах воєнного стану, що введений на всій території України, через незамкнену хвіртку зайшов на подвір`я господарства, розташованого по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 , де, відкривши незамкнені двері, проник у господарське приміщення, з якого таємно повторно викрав зварювальний трансформатор марки «Kaiser» моделі «Turbo-250M» вартістю 819,54 грн., чим заподіяв матеріальну шкоду потерпілому.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні доводам апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального  правопорушення та особі обвинуваченого, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що апеляційний суд не зважив на вимоги його апеляційної скарги, де він просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_4 призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. Свої доводи мотивує тим, що суди неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність і призначили покарання, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зокрема, призначаючи засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд безпідставно дійшов висновку про наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, і ці ж обставини врахував, звільняючи його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, що є неприпустимим. Суд належним чином не врахував тяжкість злочину, дані про особу засудженого, як підстави для застосування ст. 69 КК України, безпідставно послався на перебування зачадженого на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: легка розумова відсталість, оскільки згідно висновку судово-психіатричного експерта, на момент скоєння кримінального правопорушення, ОСОБА_4 перебував у стані осудності і на даний час він також може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.
Указує на те, що суд апеляційної інстанції не зважив на правову позицію Верховного Суду, у разі, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок виконується самостійно.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК України Верховний Суд не перевіряє, оскільки сторона обвинувачення не оскаржує законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині.
Стосовно тверджень прокурора про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, для скасування ухвали апеляційного суду, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке. 
Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Частиною 1 ст. 69 КК України передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.  
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК України (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як вбачається із вироку, суд першої інстанції, згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин які б його обтяжували. З урахуванням викладеного, а також даних про особу винного, відомостей про наявність у нього психічного захворювання та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 4 ст. 185 КК України.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, вказав, що призначений засудженому вид покарання не може бути визнаний занадто м`яким покаранням, оскільки разом із тяжкістю кримінального правопорушення, суд першої інстанції врахував, із цим погоджується колегія суддів, конкретні обставини вчинення ОСОБА_4 кримінально карного діяння, відсутність тяжких наслідків від його діяння, один епізод крадіжки в рамках даного провадження, відомості про його особу, погашені судимості та інші обставини, які дають підстави вважати, що визначений судом іспитовий строк буде достатнім та дієвим по відношенню саме до обвинуваченого.
Суд апеляційної інстанції зважив на те, що на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 вважався не судимим, його попередні судимості були погашеними і тривалий час він вів законослухняний спосіб життя, відомості про притягнення його до адміністративної відповідальності в матеріалах провадження відсутні, за місцем проживання характеризується формально, як особа, яка проживає з матір`ю та братом, не працює, але має прибуток з тимчасових підробітків, вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю та у вчиненому розкаявся.
Щодо доводів прокурора про те, що ОСОБА_4 вчинив один епізод крадіжки у даному провадженні (07 січня 2023 року) та один епізод крадіжки чужого майна в іншому провадженні (05 січня 2023 року), вони знайшли своє відображення в ухвалі суду апеляційної інстанції, де вказано, що вчинення кримінальних правопорушень в інших провадженнях, не можуть бути враховані під час призначення покарання за цим вироком, оскільки вина ОСОБА_4 за іншими епізодами викрадення майна не доведена, вирок суду, який би набрав законної сили, відсутній.
Із такими висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду та зазначає, що направлення обвинувального акту до суду не свідчить про винність особи.
Із судових рішень також убачається, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №446 від 10 серпня 2023 року в період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення,  ОСОБА_4 , був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на теперішній час здатний правильно сприймати обставини, які мають значення для даного кримінального провадження та давати про них правильні свідчення.
Експертом установлено, що у   ОСОБА_4 на теперішній час мають місце ознаки легкої розумової відсталості (F70 - за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду). Ознаки вказаного захворювання мались у обвинуваченого і в період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється. Так, з 2008 року ОСОБА_4 перебуває під спостереженням лікаря-психіатра з діагнозом «Легка розумова відсталість». З 2011 року обвинувачений перебуває на обліку в лікаря-психіатра в Бобровицькій опорній лікарні з діагнозом F70.0.
Аргументуючи рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зауважив, що саме визначені експертом обставини і свідчать про те, що ОСОБА_4 не міг умисно визнати вину у вчиненому з метою уникнути покарання. За встановленими обставинами та станом обвинуваченого є цілком обґрунтованим висновок суду про те, що ОСОБА_4 дійсно щиросердно визнав свою провину та своїми свідченнями і діями активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.
Зазначені вище обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що суд апеляційної інстанцій, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, які аналогічні доводам касаційної скарги, дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі з застосуванням положень ст. 69 КК України на строк 5 років, зі звільненням від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.
Наведені в ухвалі апеляційного суду висновки про правильність застосування районним судом до засудженого положень ст. 69 КК України та ст. 75 КК України є належним чином умотивованими і не суперечать законодавчим приписам та принципам, закладеним  у нормах кримінального закону, щодо мети покарання.
Слід зазначити, що Верховним Судом чітко визначений алгоритм призначення покарання у таких випадках, коли кримінально-правові норми, що визначають підстави, межі та порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (ст. 70 КК України), недвозначно вимагають від суду вирішити питання про призначення остаточного покарання і, в цій частині, дослідити питання, раніше вирішене судовим рішенням з урахуванням встановлених на той час обставин, щодо призначеного особі виду та розміру покарання зважаючи на виявлення тих кримінальних правопорушень, про вчинення яких раніше не було відомо. На що зважив суд апеляційної інстанції при перевірці рішення суду в апеляційному порідку.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного місцевим судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року, постановлену щодо ОСОБА_4 .
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                           ОСОБА_3