ПОСТАНОВА                                       
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 лютого2024 року 
м. Київ
 
Справа № 761/13847/15-ц
провадження № 61-3862св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська Олена Юріївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Сергія Сергійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Савицького О. А., та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Приходька К. П.,                 Писаної Т. О.,    Журби С. О., та касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Сергія Сергійовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року, постановлену у складі судді Савицького О. А., та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»                             (далі - ПАТ «Платинум Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Позов ПАТ «Платинум Банк» мотивувало тим, що 25 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» (далі - ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та                ОСОБА_1 («позичальник 1»), ОСОБА_2 («позичальник 2») укладений договір про іпотечний кредит № 2.08062557, до якого в подальшому вносили зміни та доповнення.
 
Відповідно до умов договору про іпотечний кредит банк надав позичальникам кредит у сумі 150 000,00 дол. США, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язались повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним у розмірі 10,5 % річних протягом 120 місяців. 
 
З метою забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за вказаним договором 25 червня 2008 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 2.08062557.
 
Згідно з умовами іпотечного договору ОСОБА_1 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, серія НОМЕР_1 , виданого 10 січня 2006 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 23 грудня 2005 року № 2451-С/КІ.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит не виконували, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 7 052 425,07 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 3 434 855,75 грн, заборгованість за процентами - 820 744,45 грн, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 19 квітня 2016 року до 18 квітня 2017 року у розмірі 2 796 824,87 грн.
 
ПАТ «Платинум Банк», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило у рахунок погашення заборгованості у сумі 7 052 425,07 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 червня 2008 року № 2.08062557, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 січня 2016 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно з наказом від 23 грудня 2005 року № 2451-С/КІ, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу на рівні 8 574 176,00 грн.
 
У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу    Малиновська О. Ю., про визнання договорів недійсними. 
 
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час їхнього спільного проживання без реєстрації шлюбу за спільні кошти, отримані від ведення спільного господарства, придбали у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Під час придбання вказаної квартири він ( ОСОБА_2 ) сплатив власні кошти в розмірі близько 290 000,00 грн. 
 
ОСОБА_2 указував, що відсутність під час укладення договору іпотеки між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», його згоди на передачу в іпотеку всієї квартири, а, відповідно,              і відсутність повноважень в ОСОБА_1 на укладення такого договору та неузгодженість щодо предмета іпотеки, призвели до порушення його               ( ОСОБА_2 ) прав.
 
ОСОБА_2 просив суд визнати частково недійсним кредитний договір № 2.08062557 (в частині пункту 5.1) та недійсним у цілому іпотечний договір                від 25 червня 2008 року № 2.08062557. 
 
Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2017 року прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ «Платинум Банк» позов ОСОБА_2 .
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу   Малиновська О. Ю., про визнання договору про іпотечний кредит недійсним. 
 
Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що у червні 2008 року в неї та членів її сім`ї виникла необхідність отримати додаткові кредитні кошти для використання їх на власні потреби. Банк розглянув її заявку та запропонував укласти договір споживчого кредиту. Текст вказаного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано для ознайомлення в день підписання, а тому, на її думку, вона та ОСОБА_2 були позбавлені можливості ознайомитися у повному обсязі з договором, внести зміни до його умов та прийняти усвідомлене рішення, чи необхідно підписувати вказаний договір. 
 
25 червня 2008 року ОСОБА_1 на вимогу банку, з метою забезпечення виконання кредитного договору, підписала іпотечний договір. 
Проте, підписуючи основний договір про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557, ОСОБА_1 була введена в оману банком щодо дійсного розміру непогашеного кредиту за договором № 3.07091605. 
 
Крім того, умови договору про іпотечний кредит не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком нараховуються комісія за надання кредиту. 
 
ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати недійсним договір про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557, додаток до нього, а саме графік повернення кредиту та сплати процентів від 25 червня 2008 року, додаткові договори до нього від 19 березня      2009 року з новою редакцією графіка повернення кредиту та сплати процентів,         від 19 червня 2013 року з новою редакцією графіка повернення кредиту та                    від 21 березня 2014 року з новою редакцією графіка повернення кредиту, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк»; 
- визнати недійсним договір іпотеки від 25 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк».
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2018 року прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ «Платинум Банк» зустрічний позов ОСОБА_1 .
 
У березні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулося до суду із заявою про заміну сторони у справі, шляхом заміни стягувача його правонаступником у цивільній справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Малиновська О. Ю., про визнання договорів недійсними, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Малиновська О. Ю., про визнання договору про іпотечний кредит недійсним.
 
Свої вимоги заявник мотивував тим, що оскільки відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення з врахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, на підставі договору, укладеного 04 вересня       2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», посилаючись на положення статей 512, 514 ЦК України, статті 442 ЦПК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» є підстави замінити вибулого стягувача у справі № 761/13847/15-ц, з ПАТ «Платинум Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року позов ПАТ «Платинум Банк» задоволено. 
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед ПАТ «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557 у сумі 7 052 425,07 грн, з яких: 3 126 133,94 грн - строкова заборгованість за кредитом; 24 618,30 грн - строкова заборгованість за процентами; 1 104 847,96 грн - прострочена заборгованість за кредитом, проценти); 2 796 824,87 грн - пеня, звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25 червня 2008 року № 2.08062557, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 січня 2016 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно з наказом від 23 грудня 2005 року           № 2451-С/КІ, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу на рівні 8 574 176,00 грн.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Платинум Банк» судові витрати у сумі 6 729,00 грн, з яких: 3 654,00 грн - судовий збір; 3 075,00 грн - витрати на проведення експертизи.
 
Відмовлено третій особі ОСОБА_2 у задоволенні позову до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання договору недійсним.
 
Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову до ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання договору про іпотечний кредит недійсним.
 
Виконання рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога позивача за первісним позовом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної заборгованості за договором кредиту є обґрунтованою та відповідає приписам чинного законодавства України та умовам договорів. Банк свої зобов`язання за кредитним договором № 2.08062557 виконав у повному обсязі, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушили умови договору. 
Суди встановили, що позивач надсилав боржнику іпотечні повідомлення за кредитним договором, в яких було зазначено про порушення позичальником зобов`язань щодо сплати щомісячних платежів за умовами кредитного договору, викладено вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Однак вказані іпотечні повідомлення виконані не були. 
Суд також вказав, що позовні вимоги за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є необґрунтованими. Суд встановив, що оспорюваний договір про іпотечний кредит містить як інформацію про суму кредиту, так і детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину, процентну ставку, інформацію стосовно забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном та всі істотні умови, передбачені законодавством України. ОСОБА_1 була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її та ОСОБА_2 підписами в договорі про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557,    у додаткових договорах від 19 березня 2009 року, 19 червня 2013 року, 21 березня 2014 року та підписом ОСОБА_1 в іпотечному договорі від 25 червня 2008 року № 2.08062557.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року задоволено заяву ТОВ «Вердикт Капітал», заінтересовані особи: ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , третя особа -       ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом         ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання недійсними договору про іпотечний кредит та договору іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання недійсними договору про іпотечний кредит та договору іпотеки.
 
Замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року                     у цивільній справі № 761/13847/15-ц за позовом ПАТ «Платинум Банк» до         ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малиновська О. Ю., про визнання недійсними договору про іпотечний кредит та договору іпотеки и, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу    Малиновська О. Ю., про визнання недійсними договору про іпотечний кредит та договору іпотеки, а саме ПАТ «Платинум Банк» на ТОВ «Вердикт Капітал».
 
Задовольняючи заяву про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції, встановивши, що право вимоги за кредитним та іпотечним договорами             від 25 червня 2008 року перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал» за договором відступлення прав вимоги, укладеним 04 вересня 2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», і що видано виконавчий лист, застосував положення статей 512, 514 ЦК України, частин першої, п`ятої статті 442 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», замінив сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду у справі № 761/13847/15-ц з ПАТ «Платинум Банк» на ТОВ «Вердикт Капітал».  
 
Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій
 
Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу              ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду             від 08 лютого 2021 року в частині вирішення позову ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», скасовано, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження                     № 61-4629св21).
 
Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року                   у частині вирішення позову ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», та в цій частині передаючи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції справу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 365, 367 ЦПК України не встановив характер кредитного договору, а саме, чи є він договором банківського кредиту, чи договором про споживче кредитування, та у зв`язку з цим не надав належної правової оцінки доводам ОСОБА_1 щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також апеляційний суд не навів жодного арифметичного обґрунтування визначених до стягнення сум, а також, вважаючи доведеними обставини направлення банком досудової вимоги, не врахував правові висновки Верховного Суду щодо неможливості нарахування процентів та неустойки поза межами строку кредитування.
 
Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, на виконання вказівок Верховного Суду, надав оцінку зібраним доказам, установив наявність заборгованості ОСОБА_1 перед позичальником станом на 18 квітня 2017 року та те, що боржнику було надіслано іпотечні повідомлення за кредитним договором, які виконані не були, вважав вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту обґрунтованими, та такими, що відповідають приписам чинного законодавства України.
При цьому суд апеляційної інстанції, на виконання вказівок Верховного Суду, встановив, що предметом договору про іпотечний кредит є рефінансування кредитного боргу за іншим іпотечним кредитом та на власні потреби, що загалом становить 150 000,00 дол. США, тобто довгострокове іпотечне кредитування. Суд вважав, що до правовідносин, що склалися у цій справі, не можна застосувати приписи Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки цим Законом регулюються відносини за споживчими кредитами, однак ОСОБА_1 отримало іпотечний кредит.  Поняття «споживчий кредит» та «іпотечний кредит» різні за своїм змістом і суттю. Отримані в кредит кошти позичальник мав використати на будівництво котеджу, строк кредитування 120 місяців.  
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок укладення договору відступлення прав вимоги за іпотечним кредитним договором та договорами забезпечення до нього, відбулася заміна кредитора його правонаступником. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
 
У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду          міста Києва від 10 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду             від 17 січня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення первинного позову банку, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду               м. Києва від 18 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду               від 17 січня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С. С. на рішення Шевченківського районного суду          м. Києва від 10 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду             від 17 січня 2023 року залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
 
11 квітня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження                  за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С. С. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі, витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
28 березня 2023 ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С. С. на ухвалу  Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі, витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
20 листопада 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду               у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С. С. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17 (провадження № 61-2022св18), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 61-37633св18), від 01 лютого 2018 року у справі № 1622/17061/2012 (провадження № 61-2843св18).
 
Заявник не погоджується з розрахованою судом апеляційної інстанції сумою заборгованості та вважає, що розрахунки заборгованості позичальника здійснено невірно і вони є абсолютно необґрунтованими. Із наданих банком розрахунків неможливо встановити, коли саме виникла заборгованість, як розраховувалась сума несплачених процентів за користування.
Позивачем не подано жодного доказу правильності наданого суду розрахунку заборгованості.
Неправильність здійснених банком розрахунків також підтверджено висновком  судового експерта, який міститься у матеріалах справи, якому суди не надали оцінку.
 
До матеріалів справи не долучено документів на підтвердження того, що позивач видав відповідачам саме заявлену ним у позові суму коштів у вказану дату.
 
Договір про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557 передбачає видачу саме споживчого кредиту, на який поширюються положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла станом на момент укладення цього кредитного договору. При цьому висновок суду апеляційної інстанції про те, що «іпотечний кредит» та «споживчий кредит» є окремими правовими категоріями, є абсурдним і не відповідає нормам чинного законодавства.
 
Крім того, представник відповідача звертав увагу судів попередніх інстанцій на те, що вимога про дострокове повернення кредиту була отримана позичальниками        24 березня 2015 року, а з позовною заявою банк звернувся до суду 18 травня          2015 року. Позичальникам не було надано двомісячний строк, передбачений частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник вважає, що позов подано передчасно і в його задоволенні, відповідно до норм чинного законодавства, слід відмовити. 
Наголошує на тому, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює відрахування шістдесятиденного строку саме з дати одержання, а не відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту. 
 
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та позбавляє права кредитодавця нараховувати проценти, передбачені умовами договору. Банк не мав права нараховувати проценти після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення боргу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С. С. на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року мотивована тим, що:
- ТОВ «Вердикт Капітал» не здійснило обов`язок доведення обставин, на які воно посилається, обставини, наведені в заяві, не є доведеними, тому клопотання не підлягає задоволенню;
- ТОВ «Вердикт Капітал» не є правонаступником ПАТ «Платинум Банк», тому задоволення заяви у такій редакції не відповідає вимогам матеріального права;
-  заява подана неуповноваженою особою - ОСОБА_3 ;  
- ТОВ «Вердикт Капітал» заявило вимогу про заміну вибулого стягувача у справі № 761/13847/15-ц про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором № 2.08062557, що не є тотожним вимогам про заміну сторони виконавчого провадження. Суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог, що є порушенням статті 13 ЦПК України.
 
Вимоги стосовно заміни стягувача у виконавчому листі не заявлялися. Виконавче провадження у цій справі не відкрито, що підтверджується доводами ТОВ «Вердикт Капітал», викладеними у позовній заяві.
 
Заміна сторони виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» можлива лише на стадії здійснення виконавчого провадження і дія норм зазначеного закону розповсюджується виключно на правовідносини, які виникають з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Однак заявник здійснює посилання на норми Закону України «Про виконавче провадження» та просить замінити сторону виконавчого провадження до його відкриття, що не передбачено чинним законодавством України. Представник посилається на роздруківки інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження та стверджує, що ОСОБА_1 не була стороною виконавчого провадження у цій справі, тому робить висновок про те, що виконавчий документ до виконання не пред`являвся.
 
Відзиви на касаційні скарги у визначений Верховним Судом строк не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
23 червня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до правління ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» із заявою про надання згоди на передачу предмету іпотеки у наступну іпотеку з метою отримання у Закритого акціонерного товариства Міжнародний іпотечний банк» кредиту у розмірі 150 000,00 дол. США під 11 % річних строком на 10 років (клопотання про рефінансування). 
 
25 червня 2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» (кредитор), та ОСОБА_1 («позичальник 1»), ОСОБА_2 («позичальник 2») укладено договір про іпотечний кредит № 2.08062557.
 
Відповідно до умов указаного договору, до якого в подальшому вносили зміни та доповнення, банк надав позичальникам кредит для рефінансування кредитного боргу, а саме: погашення заборгованості за Кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 3.07091605, укладеного між Позичальником та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» у сумі 71 769,75  доларів США та на власні потреби Позичальника                 в сумі - 78 230, 25, разом у сумі 150 000,00 дол. США на строк користування                         120 місяців, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язались повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним у розмірі 10,5 % річних, здійснити всі інші платежі за Кредитом у встановлених даним Договором розмірах і строках.
 
На забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором про іпотечний кредит 25 червня 2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 2.08062557, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, серія НОМЕР_1 , виданого 10 січня 2006 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 23 грудня 2005 року № 2451-С/КІ.
 
Відповідно до підпункту 2.5.3 іпотечного договору достроково звернути стягнення на предмет іпотеки можливо в порядку та умовах, визначених цим договором, у випадку дострокового розірвання кредитного договору і неповернення суми кредиту та/або процентів за користування ним та інших платежів, що передбачені цим та кредитним договором, а також у інших випадках, передбачених цим та кредитним договором.
Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання зобов`язань, передбачених підпунктами 2.1.2, 2.1.3, 2.1.6 цього договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та/або стягнути з іпотекодавця штраф у розмірі 5% від суми невиконання зобов`язання іпотекодавцем за кредитним договором згідно з пунктом 1.3 цього договору.
 
Встановлено, що ПАТ «Платинум Банк» надіслало ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іпотечні повідомлення за кредитним договором, в яких було зазначено про порушення позичальником зобов`язань щодо сплати щомісячних платежів за умовами кредитного договору, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Однак вказані іпотечні повідомлення виконані не були.
Із матеріалів справи випливає, що указані вимоги банку були датовані 18 березня          2015 року, в цей же день були направлені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та отримані ними 24 березня 2015 року.
 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 25 січня 2017 року № 851/16-42 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом та в цінах на час проведення оцінки 23 січня 2017 року, складає 8 574 176,00 грн.
 
Згідно з розрахунком, наданим до суду банком із заявою про збільшення позовних вимог, заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Платинум Банк» станом на                  18 квітня 2017 року складала 7 052 425,07 грн, з яких: 3 434 855,75 грн - заборгованість за кредитом, 820 744,75 грн - заборгованість за процентами,                   2 796 824,87 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 19 квітня 2016 року до 18 квітня 2017 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залучено до участі у справі правонаступника процесуальних прав та обов`язків ПАТ «Платинум Банк» -                            ТОВ «Вердикт Капітал».
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року набрало законної сили, за яким представнику ПАТ «Платинум Банк» видано виконавчий лист.
 
04 вересня 2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір № 401 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, відповідно до якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення з врахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, у томі числі за договором про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року № 2.08062557, укладеного між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також договорами забезпечення до нього.
 
Договір, за яким відбулось відступлення прав вимоги, в судовому порядку недійсним не визнавався.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С. С. підлягають частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону оскаржувані постанови суду апеляційної інстанції не відповідають.
 
Щодо суті спору 
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
 
Виконуючи вказівки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи вказав, що до спірних правовідносин неможливо застосувати приписи Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаним законом регулюються відносини за споживчим кредитом, а ОСОБА_1 отримала іпотечний кредит. 
 
Однак такі висновки суду апеляційної інстанції не ґрунтуються на нормі закону.
 
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
 
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).
 
Пунктом 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
При цьому згідно з умовами договору про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року кредит надавався ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (позичальникам) на такі цілі: рефінансування кредитного боргу у ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та на власні потреби (пункт 1.1. договору).
 
Рефінансування - це погашення кредиту за іпотекою в одному банку за рахунок нового кредиту, оформленого, зокрема, в іншому банку. При цьому сума кредиту                не змінюється, але умови його повернення стають прийнятними для позичальника.
 
Відповідно до пунктів 10, 11 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
 
При цьому споживчий кредит може використовуватися як рефінансування, тобто погашення іншого кредиту, що передбачено у пункті 1.1. договору про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року, укладеного між сторонами.
 
Отже, наданий позичальникам кредит за договором від 25 червня 2008 року є споживчим, що спростовує висновки суду апеляційної інстанції. 
 
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 344/7014/21 (провадження № 61-8493св22).
 
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
 
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:                    1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності                 16 жовтня 2011 року).
 
Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом,                    не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження                       № 14-680цс19).
 
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції свою постанову від 19 жовтня 2022 року мотивував, зокрема тим, що апеляційний суд                не навів жодного арифметичного обґрунтування визначених до стягнення сум, а також, вважаючи доведеними обставини направлення банком досудової вимоги,               не врахував правові висновки Верховного Суду щодо неможливості нарахування процентів та неустойки поза межами строку кредитування.
 
Згідно з пунктом 2.5.2 іпотечного договору від 25 червня 2008 року іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, що передбачені кредитним та цим договором, звернути стягнення на предмет іпотеки. 
 
Відповідно до пункту 2.5.3 іпотечного договору від 25 червня 2008 року іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки,         в порядку та на умовах, визначних цим договором, у випадку дострокового розірвання кредитного договору і неповернення суми кредиту та/або процентів за користування ним та інших платежів, що передбачені цим та кредитним договором. 
 
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
 
Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Колегія суддів звертає увагу, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження              № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
 
На виконання вказівок суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції встановив, що позичальники неналежним чином виконували взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим станом 19 червня 2017 року (дата збільшення позовних вимог), сума неповернутого кредиту складала 128 108,62 дол. США, процентів - 30 611,02 дол. США, пені за період з 19 квітня 2016 року до 18 квітня 2017 року - 2 796 824 грн (том 1, а. с. 207), у рахунок якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки. 
 
Однак суд апеляційної інстанції, дійшовши таких висновків, не навів арифметичних розрахунків такої заборгованості та не встановив, чи настав строк повернення всієї суми за договором про іпотечний кредит, укладений 25 червня 2008 року, з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів», що дало б право для застосування пункту 2.5.3 іпотечного договору від 25 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та банком, і звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Отже, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги частини першої статті 417 ЦПК України, порушив вимоги статей 263, 264, 367 ЦПК України, дійшов передчасного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок заборгованості у розмірі 7 052 425,07 грн, яка утворилася станом на 18 квітня 2017 року, що є підставою для скасування постанови та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що, надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.
 
На переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції фактично однобічно дослідив докази у справі, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.
 
У силу положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені апеляційним судом, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів констатує, що на момент розгляду справи у суді касаційної інстанції не з`ясованими залишаються питання про те:
- чи виконав банк вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, звернувшись до суду з цим позовом у травні 2015 року;
- чи настав строк повернення всієї суми за договором про іпотечний кредит, якщо настав, то який розмір суми заборгованості за кредитом, у рахунок якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Щодо заяви з процесуальних питань, пов`язаної з виконанням судового рішення
 
Питання процесуального правонаступництва врегульовано частиною першою статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
 
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
 
У постанові від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 (провадження № 12-69гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 727/9430/13-ц (провадження № 61-10801св21) щодо порядку здійснення заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, згідно з яким за відсутності відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є можливою.
 
Підставою для заміни сторони виконавчого провадження (стаття 442 ЦПК України), тобто процесуального правонаступництва в межах виконавчого провадження як юридичного процесу, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і перехід до іншої особи прав чи обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах.
 
Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії саме виконавчого провадження як юридичного процесу стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни стягувача внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.
 
Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником у виконавчому провадженні, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає у поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.
 
Відповідно до висловлених раніше правових висновків Великої Палати Верховного Суду (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17, провадження № 12-48гс20, пункти 73-75) оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи. Але заміна учасника справи не обов`язково означає заміну сторони відкритого виконавчого провадження.
 
На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження.
 
Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України, з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку норми статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом із нормами статті 55 ЦПК України.
 
Такий висновок про застосування статті 442 ЦПК України викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21) та у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 502/583/16-ц (провадження № 61-7516св22), від 12 квітня      2023 року у справі № 2-3167/10 (провадження № 61-13086св22), від 29 травня         2023 року у справі № 2-184/11 (провадження № 61-211св23). 
 
У справі що переглядається, ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду із заявою про заміну сторони у справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Малиновська О. Ю., про визнання договорів недійсними, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Малиновська О. Ю., про визнання договору про іпотечний кредит недійсним, шляхом заміни стягувача його правонаступником, мотивуючи її тим, що ПАТ «Платинум Банк» відступило йому право вимоги за договором про іпотечний кредит від 25 червня 2008 року та договором іпотеки зі змінами, що є підставою для процесуального правонаступництва на підставі статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження». 
 
Згідно із частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
 
За змістом статті 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
 
Виходячи з цих норм права, зокрема пунктів 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.
Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
 
У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження, і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
 
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін.
 
За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України     від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду          від 21 березня 2018 року у справі № 6-1355/10 (провадження № 61-12076св18).
 
З урахуванням вищенаведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 ГПК України (статті 55 ЦПК України). 
 
У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Єдиним винятком є заміна боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження, що окремо обумовлено в частині п`ятій статті 334 ГПК України (статті 442 ЦПК України).
 
У справі, яка переглядається, суд замінив стягувача, який вибув, на його правонаступника у виконавчому провадженні, а не у справі, як просило товариство у заяві, поданій 11 березня 2021 року до суду першої інстанції.
 
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відбулося матеріальне правонаступництво, внаслідок чого ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право вимоги за кредитним та іпотечним договорами в силу вимог статті 512, 514 ЦК України, а рішення суду набрало законної сили та видано виконавчий лист, неправильно застосував положення статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», вийшов за межі вимог статті 13 ЦПК України - замінив сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду у цивільній справі № 761/13847/15-ц, при цьому не перевірив, чи пред`являвся виконавчий лист до примусового виконання, чи відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/13847/15-ц. 
 
Тобто доводи касаційної скарги в цій частини знайшли своє підтвердження.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та не дослідив належним чином зібрані у справі докази, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення як справи по суті спору так і заяви про заміну сторони у справі, тому постанови Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року про вирішення справи по суті та заміну сторони у виконавчому провадженні, слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та розглянути заяву на підставі вимог закону і повно та всебічно з`ясованих обставин справи.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка Сергія Сергійовича задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року про заміну сторони у виконавчому провадженні скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
                                                                                                       Б. І. Гулько

 
                                                                                                        Г. В. Коломієць

 
                                                                                                        Р. А. Лідовець