ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2024 року
м. Київ
справа № 753/6403/21
провадження № 51-527 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання          ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
захисника                                         ОСОБА_6 ,
засудженого                                     ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 22 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021100020000397, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кожанка Фастівського району Київської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою:  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 383 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 383 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Вироком Київського апеляційного суду від 22 червня 2023 року вирок Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року щодо   ОСОБА_7 скасовано.
Ухвалено новий вирок, яким  ОСОБА_7  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 383 КК України, та призначено йому покарання у виді виправних робіт на строк 6 місяців з відрахуванням 15 % із заробітку в дохід держави.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, викладених у вироку апеляційного суду,  ОСОБА_7  визнано винуватим у тому, що він 06 лютого 2021 року, діючи умисно, з метою завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України, достовірно знаючи, що факт злочину не мав місця, і розуміючи, що чинить протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, здійснив завідомо неправдиве повідомлення про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення до органу досудового розслідування про те, що 06 лютого 2021 року, приблизно о 15 год 17 хв., за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, б. 1Б виявив незаконне заволодіння транспортним засобом «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак 
НОМЕР_1 . ОСОБА_7 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність, достовірно знаючи, що злочин, передбачений ст. 289 КК України, щодо нього не вчинявся, звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
В касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вважає, що призначене  ОСОБА_7 вироком апеляційного суду покарання у виді виправних робіт на строк 6 місяців з відрахуванням 15 % із заробітку в дохід державиє явно несправедливим через м`якість, оскільки останній вину не визнав, добровільно критично свою протиправну поведінку не оцінив, готовність нести кримінальну відповідальність не виявив. Стверджує, що апеляційний суд не надав належну оцінку всім доводам апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення  ОСОБА_7 покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням 15 % із заробітку в дохід держави.
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 , зазначаючи про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду і закрити кримінальне провадження за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 383 КК України.
Аргументуючи свою позицію, вказує, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що у діях ОСОБА_7 відсутній прямий умисел на вчинення інкримінованого йому злочину, при цьому з вироку суду не вбачається з яких міркувань суд дійшов до висновку про наявність суб`єктивної сторони в діях останнього.
Крім того стверджує про однобічність досудового слідства та судового розгляду, відсутність у вироку вказівки на мотиви, через які не було взято до уваги фактичні дані, надані стороною захисту, зазначає  про незгоду з установленими фактичними обставинами справи, а також з посиланням апеляційного суду на докази здобуті стороною обвинувачення з порушенням установленої КПК України процедури.
На касаційну скаргу прокурора захисникОСОБА_6 подала заперечення, в якому, наводячи відповідні аргументи, стверджує про безпідставність заявлених вимог. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор просила задовольнити касаційну скаргу прокурора, оскаржуваний вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, при цьому заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника.
Засуджений  ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу сторони захисту, просили скасувати вирок апеляційного суду та закрити кримінальне провадження, в задоволенні касаційної скарги прокурора відмовити.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Приписами ст. 433 КПК України встановлено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 438 КПК України  підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, визначені статтями 412-414 цього Кодексу.
Таким чином, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки є судом права, а не факту.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до статей 404, 407, 420 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням ст. 409 цього Кодексу.
Згідно приписів ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку апеляційного суду зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Проте, переглядаючи за апеляційною скаргою прокурора вирок щодо ОСОБА_7 ,апеляційний суд не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 квітня 2023  року за касаційною скаргою прокурора було скасовано ухвалу Київського апеляційного суду від 
25 жовтня 2022 року і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
В мотивувальній частині зазначеної постанови, поміж іншого, Верховний Суд вказав, що небезпідставними є доводи прокурора про необґрунтоване визнання недопустимими доказами відеозаписів від 06 лютого 2021 року з камер спостереження з підстав, зазначених судом.
При цьому місцевий суд у вироку дійшов висновку про їх недопустимість, оскільки вони отримані на запит оперативних працівників, що не уповноважені на здійснення слідчих та процесуальних дій, до внесення відомостей до ЄРДР, без прийняття надалі жодних процесуальних рішень про використання цих доказів у кримінальному провадженні, як і протоколу огляду цих відеозаписів.
За матеріалами кримінального провадження, як зазначав Суд у постанові від 19.04.2023, до внесення відомостей до ЄРДР - 06 лютого 2021 року було отримано відеоматеріали за запитами оперуповноваженого ВКП Дарницького УП ГУНП у 
м. Києві ОСОБА_8 про надання відеоматеріалів з камер відеоспостереження, що розташовані на будівлі дитячого будинку «Золоче» за адресою: 
АДРЕСА_2 , в період часу з 14:25 по 15:40, а також на в`їзді до паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 , в період часу з 14:20 по 14:30, один з яких адресований ОСОБА_9 , а інший - ОСОБА_10 , як начальнику СБ. Також у запиті було зазначено, що отриманий відеозапис буде використовуватися виключно з метою перевірки за зверненням ОСОБА_7 від 06 лютого 2021 року, а  фактично його було використано в  кримінальному провадженні № 12021100020000397. Цього ж дня вказані відеоматеріали було надано (т. 1 а. п. 53, 55).
Водночас, у матеріалах кримінального провадження містяться інші документи, а саме дві довідки, отримані за відповідними запитами, про надання начальнику Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 відеозаписів з камер відеоспостереження, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , в період часу з 14:23 по 14:36, та за адресою: АДРЕСА_2 , в період часу з 14:23 по 14:36, 
06 лютого 2021 року. В обох документах зазначено номер кримінального провадження 1202110002000397 (т. 1 а. п. 28, 54), тобто вказані документи про надання начальнику Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_11  відеозаписів було складено після внесення 07 лютого 2021 року відповідних відомостей до ЄРДР.
Однак, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою наведене та погодився з висновками місцевого суду, який обмежився загальним висновком про недопустимість як доказів відеозаписів з камер відеоспостереження від 06 лютого 2021 року, не конкретизуючи про які відеозаписи йдеться і з яких підстав ухвалено таке рішення. У порушення вимог ст. 419 КПК України апеляційний суд не надав оцінки викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам про отримання оперативними працівниками диска з відеозаписами з камер спостереження з автомобільного паркінгу в  порядку ст. 40 КПК України.
Натомість, при новому розгляді кримінального провадження, суд апеляційної інстанції не виконав наведені вище вказівки суду касаційної інстанції, оскільки не з`ясував на підставі яких запитів було отримано відеозаписи з камер відеоспостереження від 06 лютого 2021 року, які були покладені в основу обвинувального вироку. Наведене впливає на оцінку зазначених та похідних від них доказів, з точки зору їх допустимості. До того ж, із журналу та технічного запису судового засідання від 22 червня 2023 (т. 2 а. п. 88-90) вбачається, що судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання прокурора про дослідження доказів, зокрема, й довідки про надання відеозапису із камер відеоспостереження, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, 1-Н, 
06 лютого 2021 року, в період часу з 14:23 по 14:36, яка адресована начальнику Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 (т. 1 а. п. 28), проте наведену довідку досліджено не було.
Отже, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ч. 2 ст. 439 КПК України, не виконав вказівки суду касаційної інстанції та відповідно дійшов до невмотивованих висновків, які вплинули на ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення. 
Відповідно до вимог статей 370, 374 КПК України суд зобов`язаний мотивувати постановлений вирок, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в основу вироку, а інші - відкинуті або не враховані.
З наведеного слідує, що у мотивувальній частині вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що суд апеляційної інстанції дослідив наступні докази: рапорт працівника поліції, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 06 лютого 2021 року, постанову про визнання речовим доказом протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення, заяву ОСОБА_7 про надання добровільної згоди працівникам поліції на проведення огляду автомобіля, протокол огляду місця події від 06 лютого 2021 року, запит та довідку про реєстрацію транспортних засобів на ім`я ОСОБА_7 , запит щодо надання відеозапису з камер відеоспостереження, довідку про надання відеозапису із камер відеоспостереження із додатком, протокол перегляду відеозаписів від 
25 та 26 лютого 2021 року із фотозображеннями і дисками із записом з камер спостереження та бодікамери, протокол огляду диску від 26 лютого 2021 року та диску із аудіозаписом звернення ОСОБА_7 на спецлінію «102», постанову про визнання та приєднання речових доказів від 25 та 26 лютого 2021 року, однак в оскаржуваному вироку не наведено змісту вказаних доказів, їх належним чином не перевірено та не надано оцінки щодо їх допустимості.
Отже процедуру апеляційного перегляду було здійснено без додержання приписів ст. 2 КПК України.
З урахуванням вищенаведеного, вирок апеляційного суду не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим, його зміст не відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України, тобто під час апеляційного розгляду допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України вказаний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів не перевіряє інші доводи касаційної скарги захисника, оскільки вони пов`язані з оцінкою доказів, що необхідно здійснити суду апеляційної інстанції в ході нового апеляційного розгляду.
Щодо доводів прокурора, викладених у касаційній скарзі, про невідповідність призначеного  ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, то колегія суддів вважає їх безпідставними у зв`язку із наступним.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_7 , апеляційний суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працевлаштований, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання і реєстрації та на утриманні трьох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, відповідно до статей 66, 67 КК України. 
На переконання колегії суддів, апеляційним судом дотримано вимоги закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому 
 ОСОБА_7 покарання, яке є домірним вчиненому. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість Судом не встановлено, а тому касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Київського апеляційного суду від 22 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                          ОСОБА_3