ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 634/444/22
Номер провадження 22-ц/818/55/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
  04 березня 2024 року                                                                м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет Форс» на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 травня 2023 року в складі судді Зимовського О.С. у справі № 634/444/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позов мотивовано тим, що 16 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 3185163 шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором, за яким відповідач отримав 12 000,00 грн строком до 16 жовтня 2021 року (30 днів) для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника.
ОСОБА_1 здійснено дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором.
29 грудня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт кепітал» укладено договір факторингу № 29/12-2021, за яким останній набув права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у тому числі за договором позики № 3185163 від 16 вересня 2021 року, що укладений між ТОВ "Маніфою" та ОСОБА_1 , сума заборгованості за яким, станом на дату відступлення права вимоги, складає 37104,00 грн, з яких : 12000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 19104,00 грн - заборгованість за процентами; 6000,00 грн – заборгованість за комісією.
Зважаючи, що відповідачем не виконано умови кредитного договору станом на 17 листопада 2022 року розмір заборгованості становить 101 544,00 грн, з яких: за тілом кредиту - 12 000.00 грн; за процентами на дату відступлення права вимоги – 19 104,00 грн; за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) – 64 440,00 грн; заборгованість за комісією – 6000,00 грн.
Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «Вердикт Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 101544,00 грн.
06 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги просив залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що після настання терміну повернення позики з 16 жовтня 2021 року відсутні підстави для нарахування відсотків, які були обумовлені договором.
Строк дії договору сторонами визначений 30 днів плюс 3 місяці, якщо договір буде пролонгований (пункт 3.6. договору). Разом з тим, між сторонами не укладалися додаткові угоди, а тому договір позики не було пролонговано.
Також, відповідно до Закону України № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" пеня/штрафи не можуть нараховуватися на споживчі кредити населення під час дії воєнного стану та ще 30 днів і після його завершення, тому позивач не мав права на обчислення будь-якої заборгованості, що свідчить про відсутність підстав для її стягнення. 
Також, спірним договором не передбачено комісію, а тому вимоги про її стягнення необґрунтовані.
Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 травня 2023 року позов ТОВ «Вердикт кепітал» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за Договором позики № 3185163 від 16 вересня 2021 року у розмірі 15940 грн. 20 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 1412 грн. 80 коп., а також 389 грн. 46 коп. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем належним чином не виконано умови договору, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованих відсотків в межах строку дії договору, а саме до 16 жовтня 2021 року, розмір яких становить 3940,20 грн. Зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) заборгованість з відсотків, які були нараховані поза межами строку кредитування, стягненню не підлягає. Також, оскільки стягнення комісії за кредитним договором не передбачено, то позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими.
Не погоджуючись із рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС», яке є правонаступником ТОВ «Вердикт Капітал», подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач був ознайомлений з умовами кредитування та відповідальністю за порушення кредитних зобов`язань по Кредитному договору, сторонами досягнуто всіх істотних умов, про що свідчить направлення до ТОВ «Маніфою» підписаної електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповіді про прийняття пропозиції укласти електронний кредитний договір (акцепт) у формі електронного повідомлення.
Відповідно до умов договору у період прострочення Позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику. Проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором у розмірі, визначеному п. 2.5 Договору, за кожен день прострочення. Зобов`язання позичальника за договором вважаються виконаними в повному обсязі в момент зарахування відповідної суми коштів на поточний рахунок позикодавця.
Отже, позикодавець має право нараховувати проценти відповідно до умов цього Договору до дня повернення позики, тобто до дня фактичного виконання зобов`язань за договором.
15 липня 2023 року через підсистему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 – адвокатом Мастюгіним Євгенієм Дмитровичем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що позивачем не доведено розмір заборгованості, оскільки надані ним розрахунки є суперечливими.
Пунктами 2.4.2, 2.4.4, 2.5 Договору визначено різні кількісно процентні ставки: 1.09450; 1.99000; 1.01 відповідно. При цьому п.3.1.3 Договору регламентовано, що у період прострочення позики проценти нараховуються за ставкою, визначеною п. 2.4.4 Договору, а в п. 3.2.1 Договору стверджується що в розмірі, встановленому в п. 2.5 Договору, що порушує принцип юридичної визначеності.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості починається з 30 грудня 2021 та ґрунтується на застосуванні подвійної відсоткової ставки, а саме окремо 1.99 та 1.01, що не відповідає релевантній судовій практиці та суперечить статті 61 Конституції України, якою заборонено подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Інформація, щодо заборгованості станом на 29 грудня 2021 року не підкріплена жодним розрахунком та суперечить іншому розрахунку, який міститься в матеріалах справи та починається з 20 жовтня 2021 року. Проте, останній фактично є набором цифр без будь-якої калькуляційної складової. 
Також посилався на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, за якими частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки, виключно в межах строку дії позики, тобто до 16 жовтня 2021 року. Договорів про продовження кредитування між сторонами не укладався.
Позовна вимога про стягнення грошової суми в розмірі 101 544 грн містить в собі (за розрахунком позивача) зокрема складову «заборгованість за комісією», однак спірним Договором така складова не передбачена.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет Форс» на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 травня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України). 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 16 вересня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 3185163, відповідно до умов якого відповідач отримав 12000 грн строк до 16 жовтня 2021 року зі сплатою відсотків, обумовлених договором (том 1, а. с. 9-16).
Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП 16 вересня 2021 року 21:05:49,146000; номер телефону, на який відправлено ідентифікатор НОМЕР_1 (том 1, а.с.30).
16 вересня 2021 року ТОВ «ФК «Вей Фок Пей» за дорученням ТОВ «Маніфою» успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта 12 000,00 грн, маска картки НОМЕР_2 , код авторизації 800254, номер транзакції в системі WayForPay ed16f8a8-ac2-42ed-a325-933b1fbd471b (а.с.27).
Згідно з пунктом 2.4.2. Договору позики середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 1,09450 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. 
Відповідно до п 2.4.3. договору позики середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований: 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. 
За пунктом 2.4.4. Договору позики базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1.99000% від суми позики за кожен день користування позикою.
Відповідно до п. 2.5. договору позики розмір процентів на прострочену позику, фіксований: 1.01% від суми позики за кожний день з моменту прострочення сплати суми Позики та процентів за користування позикою. 
29 грудня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір факторингу № 29/12-2021, відповідно до якого останнє набуло права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у тому числі за договором позики № 3185163 від 16 вересня 2021 року, укладеним з ОСОБА_1 , сума заборгованості за яким, станом на дату відступлення права вимоги складає 37104,00 грн, з яких 12 000.00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 19104,00 грн - заборгованість за процентами; 6000,00 грн – заборгованість за комісією (т. 1, а.с. 31 - 39).
Станом на 17 листопада 2022 року ОСОБА_1 нараховано заборгованість у загальному розмірі 101 544,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 12 000,00 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги – 19 104,00 грн; заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) – 64 440,00 грн; заборгованість за комісією – 6000,00 грн.
09 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кампсіс Фінанс» (далі – ТОВ «Кампсіс Фінанс») укладено договір №09-03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердик Капітал» відчужило останньому права кредитора до боржників, зазначених у Додатках № 1 та № 3 до цього Договору, в тому числі й до ОСОБА_1 
11 травня 2023 року ТОВ «Дебт Форс» на підставі договору №11-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, укладеного з ТОВ «Кампсіс Фінанс», набув право вимоги до ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 220 - 240).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Cтаттею 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.
Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи(повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 ЦПК України, статтею 36 ГПК України та статтею 79 КАС України.
За змістом статті 12 цього Закону  якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі статями 626, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, встановлені договором.
Як передбачено частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).
Тобто позичальник 1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та 2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. 
Натомість у позичальника виникає зобов`язання 1) повернути грошові кошти у встановлений строк та 2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини 2 статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини 2 статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.
Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України.
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). 
Як вбачається з договору позики від 16 вересня 2021 року, строк її дії становить 30 днів. Додаткових угод щодо продовження строку кредитування матеріали справи не місять. Отже, оскільки після спливу визначеного договором позики строку кредитування право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача процентів за договором позики, які нараховані після 16 жовтня 2021 року задоволенню не підлягають.
За таких обставин, встановивши, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики та обумовлено строк кредитування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення тіла кредиту та процентів в межах вказаного строку.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак, з вимогами про стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України позивач не звертався.
Доводи позивача, що умовами договору передбачено сплату відсотків до дня фактичного погашення заборгованості є необґрунтованими, оскільки п. 2.5, 3.2.1., на які посилається позивач, не містять умови нарахування відсотків поза межами строку кредитування. 
Щодо стягнення комісії, то суд виходить з такого.
З розрахунку заборгованості від 29 грудня 2021 року вбачається, що сума у 6000 грн позивачем зазначена як проценти за прострочену позику (том 1, а.с. 29). Між тим, відповідно до розрахунку, складеному станом на 17 листопада 2022 року (том 1, а.с. 28), вказана сума визначена як заборгованість з комісії. Отже, надані позивачем докази містять суперечливі обґрунтування вказаної суми, а тому підстави вважати вимоги про стягнення 6000 грн доведеними - відсутні.
Також, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення комісії є обґрунтованими, оскільки умовами спірного договору не містять положень, які обумовлювали її нарахування. 
Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Деьет Форс» залишити без задоволення.
Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 17 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Головуючий                                                 Ю.М. Мальований

Судді                                                         І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова