КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Ішуніна Л.М. 
Єдиний унікальний номер справи № 760/17880/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/2240/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
18 січня 2024 року                                                                                        м. Київ                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Соколової В.В.
секретар                      - Олешко Л.Ю. 
Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконференції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Солом`янського   районного  суду м. Києва від  26 червня  2023 року у справі за  позовом ОСОБА_1  до  Головного управління  Пенсійного Фонду України в м. Києві, третя особа директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Михайленко Тетяна Олександрівна про розірвання трудового договору, стягнення вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, невиплачених сум за листами  непрацездатності, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -
в с т а н о в и в :
 
У липні 2021 року  ОСОБА_1   звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з вказаним позовом.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 13 липня 2001 року позивачка працювала на посаді начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві, правонаступником якого є Фонд соціального страхування України.
 На посаду першого заступника начальника управління за переведенням позивачку призначено  01 серпня 2017 року. 
Наказом відповідача № 215к від 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, який було оскаржено до суду.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року  наказ № 215к від 03 квітня 2020 року  визнано протиправним та скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління та стягнуто з відповідача 364 241,02 грн в рахунок відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 27 364,50 грн, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу. Постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року  рішення залишено без змін.
Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, був встановлений факт вчинення відповідачем щодо позивачки такого грубого порушення законодавства про працю як незаконне звільнення.
Крім того  позивачка вказує, що її було поновлено на посаді 11 лютого 2021 року, тобто проігноровано приписи рішення суду щодо негайного поновлення позивачки на посаді. 
Після поновлення на посаді, її не було ознайомлено з колективним договором та з правилами внутрішнього трудового розпорядку в частині видання наказу від 01 жовтня 2020 року № 871к, згідно з яким в Управлінні було запроваджено в період карантину дистанційну роботу працівників  у черговому режимі, проте відповідачем було доведено до її відома про необхідність виконувати трудові обов`язки в адміністративній будівлі Управління та дотримуватися звичайного робочого графіку. Як зазначає позивачка, внаслідок необхідності бути присутньою на робочому місці вона інфікувалася коронавірусом від колеги по роботі,  та з 26 квітня 2021 року по 24 травня 2021 року перебувала на лікарняному.
Окрім цього зазначає, що листом відповідача від 03 червня 2021 року її було повідомлено про залишення без оплати періоду перебування на лікарняному, у зв`язку з виявленням Комісією соціального страхування недоліків в оформлені листків непрацездатності, які відсутні у вичерпному переліку підстав для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності, тобто відмова відповідача є незаконною.
Також, позивачка зазначає, що відповідач систематично порушував принцип обов`язковості рішення суду, оскільки вже після поновлення її на посаді, Управлінням було перераховано частину стягнутого судом на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 368,47 грн, будь-яких інших виплат згідно вказаного рішення суду відповідач тривалий час не здійснював, у зв`язку з чим, 17 травня 2021 року вона звернулася із письмовою вимогою виплатити всі суми стягнуті за рішенням судом, яка була залишена без відповіді.
Водночас, 25 травня 2021 року відповідачем було виплачено залишок суми в розмірі 316 022,26 грн, проте сума двох здійснених відрахувань дорівнює 350 390,73 грн, а не 364 241,02 грн як зазначено в рішенні суду, тому рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати не було виконане в повному обсязі, а також не було виплачено витрати на правничу допомогу, що є черговим грубим порушення відносно неї законодавства про працю.
З огляду на викладене, 21 травня 2021 року вона звернулася до відповідача із заявою про її звільнення 24 травня 2021 року з займаної посади на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, яку надіслала цінним листом з описом вкладення . 
На початку робочого дня 24 травня 2021 року  позивачка подала ідентичну заяву під розписку уповноваженій особі відповідача.   Відповідач не оформив належним чином її звільнення і до кінця робочого дня 24 травня 2021 року наказ про звільнення не підготував, розрахунок з нею не провів, трудову книжку не видав. У зв`язку з викладеним, 25 травня 2021 року відповідачу було направлено заяву про видачу трудової книжки та виплату розрахунку при звільненні, яка була проігнорована.  На її електронну пошту 26 травня 2021 року  надійшов лист відповідача за № 3694-12, у якому їй було запропоновано повідомити причини відсутності на робочому місці та зазначено про правові наслідки невиконання нею трудових обов`язків за укладеним трудовим договором.
З огляду на вказане, позивачка  вважає ,що  з 25 травня 2021 року між сторонами існує спір з припинення трудових відносин. Через невидачу трудової книжки і наказу про звільнення позивачка не може влаштуватись на іншу роботу, стати на облік до Центру зайнятості та позбавлена можливості фінансово себе забезпечувати, чим порушено основоположне право на працю, яке гарантоване статтею 43 Конституції України, тому звернулася до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав.
У прохальній частині  позову просила:
- визнати трудові правовідносини між нею та відповідачем припиненими, шляхом розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, починаючи з 24 травня 2021 року;
- зобов`язати відповідача належним чином оформити звільнення з посади першого заступника начальника Управління з 24 травня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до її трудової книжки та видати їй наказ (розпорядження) про звільнення; 
- стягнути з відповідача на її користь невиплачену тримісячну вихідну допомогу в сумі 107 180,97 грн.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2021 року вказану позовну заву було залишено без руху.
На виконання зазначеної ухвали, 30 серпня 2021 року позивачкою надано до суду докази, що підтверджують обставини, викладені в позовній заяві, а також квитанцію про сплату судового збору.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання та задоволено клопотання позивача про витребування доказів.
Засобами поштового зв`язку 26 листопада 2021 року  до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких зазначено , що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві не зверталося до виконавчої дирекції Фонду з поданням про звільнення позивачки з посади першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, про що було повідомлено позивачку на її запити. За наявною інформацією трудові відносини між Управлінням та позивачем на сьогоднішній день продовжують існувати.
 До суду  26 листопада 2021 року надійшли витребувані документи та відповіді на поставлені у позовній заяві питання про обставини, що мають значення для справи, в порядку статті 93 ЦПК України. Однак зазначена заява не відповідає вимогам частини четвертої статті 93 ЦПК України, тому не досліджується судом.
Крім того, 26 листопада 2021 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову. У відзиві посилається  на те, що заявлені вимоги є необґрунтованими, а твердження позивачки не відповідають дійсності. Зазначає, що звільнення позивачки  та її поновлення на раніше займаній посаді, після закінчення розгляду спору в судовому порядку та виконання рішення суду, не є фактами порушення норм трудового законодавства відносно ОСОБА_1 , оскільки з моменту ухвалення рішення суду спір вважається вирішеним, а з моменту виконання рішення суду - права поновленими.
Крім того, протоколом конференції представників трудового колективу Управління від 03 квітня 2018 року був затверджений Колективний договір між адміністрацією і трудовим колективом Управління (далі - Колективний договір). На момент укладання Колективного договору позивачка  перебувала в трудових відносинах з Управлінням. За період з дати звільнення та поновлення позивача на роботі, зміни, доповнення до умов Колективного договору не вносились.
Відповідно до резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року наказ Управління № 215-к від 03 квітня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » визнано протиправним та скасовано, позивачку поновлено на посаді першого заступника начальника Управління з дати звільнення. Отже, трудовий договір між Управлінням та позивачкою  не вважається розірваним або переукладеним з іншої дати. Поновлення на посаді за рішенням суду за своєю правовою природою є продовженням раніше укладеного трудового договору.
Враховуючи викладене, підстав для повторного ознайомлення позивачки з Колективним договором Управління внаслідок  поновлення на роботі не існувало.
Також, зазначає, що діючі правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Управління затверджені загальними зборами працівників Управління від 15 серпня 2017 року, тобто в період перебування позивачки в трудових відносинах з Управлінням.  ОСОБА_1 було доведено зміст наказу Управління від 01 жовтня 2020 року № 871-к, який не є частиною правил внутрішнього трудового розпорядку Управління та не вносив змін чи доповнень до них, в день її фактичного виходу на роботу - 11 лютого 2021 року, про що також свідчать посилання позивачки  на зміст наказу в позові. Після безпосереднього ознайомлення із зазначеним наказом за зверненням позивачки , начальником відділу по роботі з персоналом Управління їй було надано копію наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 282-од від 22 червня 2020 року «Про організацію роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів в період карантину та етапів послаблення протиепідемічних заходів», на який посилався наказ Управління від 01 жовтня 2020 року № 871-к. Жодних зауважень, заперечень чи питань щодо змісту наказів, зокрема, в частині переліку осіб щодо яких запроваджувався черговий режим роботи в період карантину, до якого не відносилось керівництво Управління, з боку позивачки  не було. Факт ознайомлення з наведеними наказами позивачка сама підтверджує в позові, а саме твердженням про те, що після виходу на роботу адміністрацією Управління до неї було доведено необхідність виконання трудових обов`язків за звичайним робочим графіком.
Твердження позивача про її інфікування коронавірусом від колеги вважає безпідставним, оскільки факт інфікування в Управлінні, внаслідок контактування з хворими на коронавірус працівниками, позивачкою  не може бути належним чином доведений, адже в період пандемії ризик зараження на «COVID-19» існує в усіх громадських місцях: у закладах торгівлі, у громадському транспорті, при спілкуванні з родичами, сусідами тощо. До того ж, ОСОБА_1 не надано жодних епідвисновків, які б підтверджували факт її інфікування під час виконання функціональних обов`язків на робочому місці в Управлінні, тобто наведене твердження є не більше ніж її припущенням. Крім того, про інфікування короновірусом позивачка Управління не повідомляла, а відповідно до наданих позивачкою листків непрацездатності причина її непрацездатності: «захворювання загальне - 1».
Що стосується не оплати листків непрацездатності, то рішення про відмову в призначенні матеріальної допомоги за листками непрацездатності у зв`язку з недоліками в їх оформленні приймав не сам відповідач, а комісія із соціального страхування, що є компетентним органом Управління з цих питань, рішення якої може бути оскаржено застрахованою особою до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду чи суду, чого  ОСОБА_1   зроблено не було, недоліки в оформленні лікарняних - не виправлено.  Листом від 03 червня 2021 року  позивачку  було повідомлено про можливість повторного розгляду комісією із соціального страхування Управління згаданих листків непрацездатності після усунення наведених недоліків.
Так, згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення матеріального забезпечення за страхуванням, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.
Враховуючи, що листки непрацездатності були видані не у встановленому порядку, відповідно вони не є підставою для призначення матеріального забезпечення до усунення недоліків допущених при їх оформленні.
Щодо невиконання Управлінням рішення суду про поновлення позивачки на роботі в повному обсязі зазначив, що 09 лютого 2021 року з метою виконання судового рішення, до фактичного прибуття позивачки на роботу, Управлінням було видано наказ про її поновлення на посаді першого заступника начальника Управління з 03 квітня 2020 року.  В день фактичного виходу позивачки  на роботу 11 лютого 2021 року , дорученням за № 169 на користь ОСОБА_1   було перераховано заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 28 760,23 грн. Таким чином, на день фактичного виходу ОСОБА_1   на роботу рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року в частині допущеної до негайного виконання, виконано в повному обсязі.
Інші суми стягнення згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва до негайного виконання судом допущені не були, а тому виплата решти суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу була здійснена після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, тобто після закінчення апеляційного перегляду. Так, платіжним дорученням від 24 травня 2021 року за № 672 позивачці перераховано 264 453,77 грн залишку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу за постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року були перераховані платіжними дорученнями від 08 червня 2021 року за № 763 та за № 764. Крім того, стороною позивачки неправильно розраховано розмір утриманих з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу ПДФО та ВЗ, тому твердження про неповну виплату сум, присуджених за рішенням суду не відповідає дійсності.
Окрім цього, вказує, що заява  ОСОБА_1   про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України розглянута 24 травня 2021 року Управлінням та надана обґрунтована відмова в її задоволенні, про що того ж дня її було повідомлено. Підставою відмови в задоволенні заяви позивачки про звільнення стало, що частина третя статті 38 КЗпП України, з огляду на її зміст, не зобов`язує звільняти працівника, якщо вказані ним причини звільнення, порушення роботодавцем трудового законодавства, не підтверджені та не визнаються роботодавцем. Водночас, при незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, роботодавець може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з підстав, які працівником не зазначалися, тому посилання позивачки  на порушення її права на розірвання трудового договору у зв`язку з відмовою в задоволенні її заяви про звільнення є безпідставними.
У подальшому, листами від 25 травня 2021 року, 26 травня 2021 року, 08 червня 2021 року, 22 червня 2021 року Управління зверталось до позивачки  щодо необхідності прибуття на робоче місце та виконання трудових обов`язків або повідомлення причини відсутності на робочому місці, однак відповіді на згадані листи надано не було, на робочому місці  ОСОБА_1   не з`являється і до теперішнього часу.
Враховуючи вищевикладене, на підтвердження порушень трудового законодавства щодо позивачки, останньою не надано доказів, які б доводили будь-які порушення з боку Управління, окрім власних припущень, міркувань та тверджень позивачки, які не відповідають дійсним обставинам спору, тому просить відмовити в задоволенні позову.
 Засобами поштового зв`язку  08 грудня 2021 року  до суду надійшла відповідь позивачки  на відзив .У відповіді  позивачка зазначає ,  що доводи відповідача суперечать принципам юриспруденції, адже суди загальної, апеляційної інстанцій остаточно встановили обставину незаконності звільнення позивачки, що взагалі не потребує будь-якого додаткового доказування. Таким чином, незаконне звільнення, у будь-якому разі, є грубим порушенням законодавства про працю.
Крім того, відповідач не спростував належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами твердження позивачки про невиконання відносно неї вимог щодо ознайомлення з Колективним договором, зокрема не надав підписний лист, або протокол ознайомлення, або список/відомість працівників Управління, у якому позивачка особистим підписом засвідчила б факт ознайомлення з Колективним договором.
Також, твердження відповідача про те, що наказ від 01 жовтня 2020 року № 871-к не є частиною Правил внутрішнього трудового розпорядку Управління є безпідставним, оскільки по своїй правовій суті, вищевказаний наказ забезпечує правове регулювання трудових відносин в умовах карантину, визначає особливості організації діяльності на цей період, а також доводить до всіх працівників взаємні з роботодавцем права й обов`язки, тобто по своїй правовій суті є частиною неадаптованих до умов карантину Правил внутрішнього трудового розпорядку Управління від 15 серпня 2017 року. Отже, наказ від 01 жовтня 2021 року № 871-к є документом, на який розповсюджуються вимоги в частині покладення на відповідача обов`язку ознайомити зі змістом цього наказу позивача до початку її роботи, однак вона виконана не була.
Окрім цього, посилаючись на виявлення таких формальних недоліків листків непрацездатності, як скорочена назва закладу охорони здоров`я, не зазначення адреси місцезнаходження відповідача, відсутність назви посади одного з лікарів тощо, тобто формальних вимог для заповнення листків непрацездатності встановлених Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затверджену наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 листопада 2004 року № 532, відповідач явно перевищив повноваження надані йому законом для відмови в оплаті тимчасової непрацездатності застрахованій особі, оскільки в діях позивачки відсутня вина в тому, що листки непрацездатності були заповнені не у відповідності з вимогами Інструкції, і при цьому відсутні передбачені законом підстави для призупинення або відмови в оплаті тимчасової непрацездатності.
Позивачка наголошує, що всі суми, присудженні за рішенням суду були виплачені відповідачем із затримкою, в тому числі, судові витрати були перераховані після відкриття виконавчих проваджень за заявами позивачки.
Водночас, звернула увагу, що письмова відмова відповідача у задоволенні заяви позивачки  про звільнення не була мотивована, а мотивування наведе лише у відзиві.
Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.
Засобами поштового зв`язку 28 грудня2021 року  до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких сторона відповідача наполягає на позиції, викладеній у відзиві, зазначає про недоведеність та необґрунтованість доводів позивача у відповіді на відзив, тому просить відмовити в задоволенні позову.
 Позивачкою 11 січня 2022 року подано  заяву про застосування заходів процесуального примусу до сторони, яка не виконала вимогу суду про надання заяви свідка згідно вимог статті 93 ЦПК України, заяву про виклик свідків.
Крім того позивачка  подала   заяву про збільшення позовних вимог, в якій, посилаючись на те, що однією з підстав позову є грубе порушення трудових прав позивачки шляхом безпідставного залишення без оплати періоду перебування її на лікарняному, просить стягнути з відповідача на її користь невиплачені страхові суми по листкам непрацездатності серії АЛД № 529937 від 26 квітня 2021 року та серії АЛД № 442833 від 06 травня 2021 року на загальну суму 33 087,55 грн.
 Відповідач 18 січня 2022 року  подав до суду заперечення проти заяви про збільшення позовних вимог, в якій посилається на те, що згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення матеріального забезпечення за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Листки непрацездатності, подані позивачем, були видані не у встановленому порядку, відповідно вони не є підставою для призначення матеріального забезпечення до усунення недоліків допущених при їх оформленні. Таким чином, підставою для призначення матеріального забезпечення є саме виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, а не виключно сам факт настання тимчасової непрацездатності, вина чи її відсутність. Окрім того,  позивачка  не була позбавлена права на отримання матеріального забезпечення в цілому, листом від 03 червня 2021 року позивачку було повідомлено про можливість повторного розгляду комісією із соціального страхування Управління згаданих листків непрацездатності після усунення недоліків, якої позивачка  використати не забажала. У зв`язку з викладеним, відповідач просить відмовити в задоволенні вимог, з урахуванням їх збільшення.
Ухвалою суду від 18 жовтня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні заяви позивача про застосування заходів процесуального примусу, частково задоволено заяву про виклик свідків та прийнято судом заяву про збільшення позовних вимог, з урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України.
 Позивачкою 24 січня 2023 року  подано до суду письмові пояснення, в яких зазначено  короткий виклад підстав позову та їх обґрунтування, які є аналогічними  позову та відповіді на відзив.
 Ухвалою суду від 10 травня 2023 року  задоволено заяву Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про заміну сторони у справі. Замінено відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Рішенням Солом`янського  районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року  року  в задоволені позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду,  позивачка   подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким  задовольнити  позов. 
 В апеляційній скарзі, зазначила,  що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для  вирішення справи , висновки суду не відповідають  обставинам справи. 
Відповідач заперечення на апеляційну скаргу не подавав.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
   Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на  18 січня  2024 року  за адресами, які були зазначені в матеріалах справи,  Представники сторін  приймали   участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. 
 Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  не підлягає задоволенню  з таких  підстав.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 51 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності.
Суд встановив, що позивачка, починаючи з 13 липня 2001 року по 03 квітня 2020 року працювала у відповідача на посадах начальника управління виконавчої дирекції Фонду в м. Києві та першого заступника начальника управління. 03 квітня 2020 року її було звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Рішенням  Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого  2021 року, залишеним без змін  постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року  визнано протиправним та скасовано наказ від 03 квітня 2020 року № 215к «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві. Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 04 квітня 2020 року по 04 лютого 2021 року у сумі 364 241,02 грн, а також судові витрати у сумі 27 364,50 грн та 4 483,21 грн.
Наказом від 09 лютого 2021 року № 76к управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві  ОСОБА_1   поновлено на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві з 03 квітня 2020 року.
 Позивачка 21 квітня 2021 року направила, засобами поштового зв`язку, відповідачу заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. У заяві  просила звільнити її 24 травня 2021 року у зв`язку з невиконанням відносно неї законодавства про працю, умов колективного договору і трудового договору, що виразилося у наступному:
- рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року винесеним у цивільній справі № 716/13112/20 та залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, визнано незаконним і скасовано наказ керівника Управління  № 215к від 03 квітня 2020 року про її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків та поновлено її на роботі; 
- всупереч вимогам пункту 2 частини першої статті 29 КЗпП України, керівник Управління не виконав свій обов`язок i вслід за  поновленням на роботі, не ознайомив її з правилами внутрішнього трудового розпорядку (стосовно видання Наказу від 01 жовтня 2020 року № 871к, згідно з яким в Управлінні запроваджено дистанційну роботу працівників  у черговому режимi) та колективним договором;
- внаслідок недотримання керівником Управління Ксьондз С.М. порядку дистанційної роботи на дому відповідно до наказу вiд 01 жовтня 2020 року № 871к та вимог статті 60-2 КЗпП України, вона систематично контактувала на роботі з хворими на коронавірус працівниками Управління, внаслідок чого була інфікована, захворіла на коронавірус і тимчасово втратила працездатність у зв`язку з цією хворобою; 
- керівництво Управління в особі Ксьондза С.М., всупереч рішення суду про поновлення її на роботі, яке набуло законної сили, не виконало покладений на нього обов`язок здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу протягом часу з 20 квітня 2021 року по дату звернення з даною заявою, чим порушило вимоги законодавства України. Крім того, аналогічну заяву вона подала уповноваженій особі відповідача 24 травня 2021 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції.
В подальшому , 25 травня 2021 року, засобами поштового зв`язку, позивачкою надіслано на адресу заяву про видачу трудової книжки та виплату розрахунку при звільненні, в якій  вона пред`явила вимогу негайно ознайомити її з наказом про звільнення на підставі її заяви від 21 травня 2021 року, видати їй належним чином оформлену трудову книжку, здійснити з нею розрахунок при звільненні, зокрема, виплатити вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Листом відповідача від 25 травня 2021 року за № 3640-12 позивачці було повідомлено, що 24 травня 2021 року керівником Управління було розглянуто її заяву  про звільнення та приблизно о 16 годині 30 хвилин заступником начальника відділу по роботі з персоналом Управління Омельченко Ю. М. позивачці було повідомлено рішення керівника про те, що в задоволенні заяви від 24 травня 2021 року відмовлено. Враховуючи наведене, 24 травня 2021 року трудовий договір укладений з позивачкою  на невизначений строк, не розірваний, а продовжує свою дію. Однак, станом на 12-00 годину 25 травня 2021 року з нез`ясованих причин  ОСОБА_1 не з`явилась на робочому місці. Управління просить негайно прибути до адмiнiстративного приміщення Управління за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 92/2 або повідомити про причини відсутності на робочому місці у зручний спосіб.(засобами телефонного, факсимiльного зв`язку тощо).
З огляду на встановлені обставини , суд правильно виходив з того, що  предметом спору є трудовий спір щодо дотримання роботодавцем законодавства при відмові в розірванні трудового договору з ініціативи працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Так, за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.
При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18) та від 20 лютого 2021 року у справі № 522/18787/17, у постанові  від 13 квітня 2022 року у справі № 344/1017/20.
Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2021 року (справа № 508/1190/17) зазначив , що заборона роботодавцеві самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору виникає за умови не підтвердження або невизнання роботодавцем порушень трудового законодавства, вказаних працівником, як на підставу звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.
Зазначення працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми.
Зі змісту заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, поданої позивачкою, вбачається, що нею визначені такі підстави порушення роботодавцем трудового законодавства по відношенню до неї:
-  незаконне звільнення з роботи, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року, яке набрало законної сили;
- порушення вимог пункту 2 частини першої статті 29 КЗпП України, у зв`язку з не ознайомленням позивачки з колективним договором та Наказом від 01 жовтня 2020 року № 871к, яким було запроваджено дистанційну роботу працівників на дому у черговому режимі;
- порушення вимог щодо забезпечення безпечних умов праці, внаслідок чого позивачка була інфікована на робочому місці коронавірусною хворобою і перебувала на лікарняному;
- систематичне невиконання відповідачем вимог національного законодавства щодо негайного виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
 Суд  першої інстанції правильно визначився з тим,  що обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю при прийнятті наказу від 03 квітня 2020 року № 215к про звільнення  ОСОБА_1    з посади, на які посилається позивачка, були предметом окремого судового розгляду у справі № 761/13112/20. За результатами   розгляду  судом вжито заходів судового захисту порушених прав позивача - скасовано наказ та поновлено її на роботі. Відповідачем рішення суду виконано. Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачкою  та відповідачем у зв`язку з прийняттям наказу про звільнення від 03 квітня 2020 року № 215к, є такими, що вичерпали свою дію.
Враховуючи, що обставини щодо порушення трудового законодавства при звільненні позивачки наказом від 03 квітня 2020 року № 215к вже були вирішені в судовому порядку, порушені права позивачки в цій частині були в повній мірі захищені, то ці самі наведені позивачкою  обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивачки на підставі частини третьої  статті 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на момент подання позивачем відповідної заяви про звільнення, і вже були вирішені .
За змістом п.2 ч.1 ст. 29  КЗпП України, до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором (крім трудового договору про дистанційну роботу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором.
Як видно з матеріалів справи, протоколом конференції представників трудового колективу Управління від 03 квітня 2018 року був затверджений колективний договір між адміністрацією і трудовим колективом Управління. На момент укладання колективного договору ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Управлінням. За період з дати звільнення та поновлення позивача на роботі, зміни доповнення до умов колективного договору не вносились. Діючі правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Управління затверджені загальними зборами працівників Управління від 15 серпня 2017 року, тобто в період перебування позивачки в трудових відносинах з Управлінням. Вказані обставини визнані позивачем і не заперечувались.
Відповідно до резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року наказ Управління від 03 квітня 2019 року № 215-к «Про звільнення ОСОБА_1 » визнано протиправним та скасовано, позиваку поновлено на посаді першого заступника начальника Управління з дати звільнення. Отже, трудовий договір між Управлінням та позивачкою не вважається розірваним або переукладеним з іншої дати.
Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку, що відсутні  підстави передбачені пунктом 2 частиною першою статті 29 КЗпП України для ознайомлення позивачки з колективним договором Управління внаслідок  поновлення на роботі,   оскільки між сторонами не укладався новий трудовий договір, а поновлення на роботі за рішенням суду  передбачає, що раніше укладений трудовий договір є продовженим.
 Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Управління затверджені загальними зборами працівників Управління від 15 серпня 2017 року (є дійсними і діючими), тобто прийняті в період перебування позивачки в трудових відносинах з Управлінням.
Після поновлення на посаді, ОСОБА_1 було доведено зміст наказу Управління від 01 жовтня 2020 року № 871к в день її фактичного виходу на роботу - 11 лютого 2021 року. Позивачка у позовній заяві стверджувала , що до неї було доведено необхідність виконання трудових обов`язків за звичайним робочим графіком, оскільки відповідно до наказу від 01 жовтня 2020 року № 871к «Про організацію роботи управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві в період карантину» з 05 жовтня 2020 року до окремого рішення запроваджено дистанційну роботу на дому у черговому режимі працівникам управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві за списком згідно з додатком. Відповідно до додатку до наказу позивач не входила до переліку осіб, для яких запроваджено режим дистанційної роботи, тому повинна була виконувати трудові обов`язки за звичайним робочим графіком.
Доводи позивачки про те, що вищезазначеним наказом були внесені зміни до правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Управління є помилковими ,з урахуванням того ,що  зміни та доповнення вносяться шляхом видачі наказу про внесення змін саме до зазначених правил. 
Таким чином, враховуючи, що наказ від 01 жовтня 2020 року № 871к «Про організацію роботи управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві в період карантину» не є частиною правил внутрішнього трудового розпорядку та з його змістом позивачку було ознайомлено, що підтверджується сукупністю  встановлених судом першої інстанції обставин ,тому  посилання позивачки на порушення відповідачем пункту 2 частини першої статті 29 КЗпП України є необґрунтованим та безпідставним.
Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем вимог щодо забезпечення безпечних умов праці, внаслідок чого позивачка була інфікована на робочому місці коронавірусною хворобою і перебувала на лікарняному.  Надані до суду документи не свідчать про  причинно-наслідковий зв`язок між перебуванням позивачки на робочому місці та інфікування її коронавірусом. Крім того, з наданих позивачем листків непрацездатності не вбачається, що їй було діагностовано коронавірус. Таким чином, зазначене твердження ґрунтується виключно на припущеннях позивачки, що є порушенням  вимог процесуального  законодавства.

Не знайшли свого підтвердження  і доводи позивачки  щодо  порушенням відповідачем  вимог щодо виконання судового рішення .Як встановив суд і це підтверджується наявними у справі доказами , 09 лютого 2021 року на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року відповідачем було видано наказ № 76к про поновлення ОСОБА_1   на посаді, а згідно з платіжними дорученнями № 169, № 168, № 167 від 11 лютого 2021 року позивачці було перераховано 35 726,99 грн заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Таким чином, відповідачем було виконано приписи рішення суду щодо негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Що стосується виплати іншої частини заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правничу допомогу, то з наявних в матеріалах справи платіжних доручень вбачається, що вся сума присудженого заробітку за час вимушеного прогулу була виплачена позивачці 24 травня 2021 року після перегляду рішення апеляційним судом, а 08 червня 2021 року позивачці було перераховано кошти на відшкодування витрат на правничу допомогу за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва та Київського апеляційного суду, тобто ще до відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання рішень суду, які були відкриті 10 червня 2021 року.
Позивачкою  не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення відповідачем трудового законодавства .
Обґрунтованим є висновок суду, що відповідач, діючи відповідно до норм чинного законодавства, правомірно відмовив у розірванні трудового договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки ним не визнавались порушення, викладені позивачкою  у заяві від 24 травня 2021 року. З урахуванням  встановленого,  суд дійшов  правильного  висновку про відсутність правових підстав для припинення трудових правовідносин між позивачкою  та відповідачем, шляхом розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Враховуючи, що всі інші  вимоги позивачки - зобов`язання відповідача належним чином оформити звільнення позивачки  на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, внести відповідний запис про звільнення до трудової книжки, видати наказ про звільнення та стягнення з відповідача на користь позивачки невиплаченої тримісячної вихідної допомоги в сумі 107 180,97 грн,  є похідними від вимоги про визнання трудових правовідносин припиненим на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, суд правильно зазначив ,що  задоволенню такі вимоги  не підлягають.
  Відмовляючи у задоволенні вимоги  позивачки  про  стягнення  з відповідача на її користь невиплачених страхових сум по листкам непрацездатності серії АЛД № 529937 від 26 квітня 2021 року та серії АЛД № 442833 від 06 травня 2021 року на загальну суму 33 087,55 грн суд першої інстанції правильно виходив з такого.
  Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з Фондом.
Відповідно до частини третьої статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою - підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність.
Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг.
Комісія (уповноважений) із соціального страхування виконує свої функції відповідно до положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке затверджується правлінням Фонду.
Згідно з пунктом 2.2. розділу ІІ «Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності», затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 13 комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства зобов`язана , зокрема, приймати рішення про відмову в призначенні матеріального забезпечення, про припинення його виплати (повністю або частково), розглядати підставу і правильність видачі та заповнення листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення.
Порядок і умови видачі, порядок заповнення, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, контролю за правильністю їх видачі визначені Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455 та Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 листопада 2004 року № 532.
Так, 03 червня 2021 року заступником голови комісії із соціального страхування Управління Захаріною Н. В. позивачці було направлено лист про відмову в призначенні матеріального забезпечення за листками непрацездатності серії АЛД № 529937 від 26 квітня 2021 року та серії АЛД № 442833 від 06 травня 2021 року, у зв`язку з виявленням в них помилок, в порушення вимог Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 листопада 2004 року № 532, а саме: не вірно зазначена назва закладу охорони здоров`я (пункт 3.1 Інструкції); не зазначена адреса місцезнаходження підприємства (установи, організації).
Водночас, в цьому листі ОСОБА_1   було повідомлено про можливість повторного розгляду комісією із соціального страхування Управління згаданих листків непрацездатності після усунення наведених недоліків, однак позивачем недоліки усунуті не були.
Крім того, відповідно до Розділу V «Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності», затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 13, рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення або відмову у призначенні матеріального забезпечення може бути оскарженим застрахованою особою до відділення робочого органу виконавчої дирекції Фонду, де перебуває на обліку підприємство, протягом 5 днів з моменту отримання повідомлення про таке призначення або відмову, що не позбавляє права застрахованої особи звернутися з цих питань до суду, однак  позивачка  рішення про відмову у призначенні матеріального забезпечення не  оскаржувала  ні  в судовому порядку, ані  в  позасудовому порядку .
Враховуючи викладене, з аналізу змісту вищенаведених норм, вбачається, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, водночас неправильність заповнення такого документу є підставою для відмови комісією призначення матеріального забезпечення.
Таким чином, надані позивачкою  листки непрацездатності містили помилки в їх заповненні, що свідчить про те, що вони видані не у встановленому порядку, беручи до уваги, що позивачкою не були усунуті зазначені комісією помилки, суд  правильно зазначив, що такі листки непрацездатності не можуть бути підставою для призначення матеріального забезпечення до усунення недоліків, а тому вимога про стягнення такого забезпечення є безпідставною та не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як установлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги  не спростовують висновків суду першої інстанції,  були предметом  детального дослідження в суді першої інстанції, яким надана правова оцінка, і не  потребують додаткової  оцінки. 
Відповідно до ст.367  ЦПК України перевіряючи  під час розгляду  справи в апеляційному  порядку законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає  підстав  для скасування рішення.
Керуючись ст.ст. 365, 367,369, 373, 374, 375,381 - 384  ЦПК України,  суд,-
    
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення  Солом`янського   районного  суду м. Києва   від  26 червня  2023 року   залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 23 січня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова