14.03.24
22-ц/812/322/24
Провадження № 22-ц/812/322/24         

П О С Т А Н О В А 
іменем України

13 березня 2024 року                                               м. Миколаїв
справа № 471/969/22
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,
із секретарем – Колосовою О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Братського районного суду Миколаївської області, ухвалене 11 грудня 2023 року суддею Гуковою І.Б., в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено 13 грудня 2023 року), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 ,
третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Братський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)
про виключення з актового запису про народження відомостей про батьківство,
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 з зазначеним вище позовом.
Позивач зазначав, що з відповідачкою ОСОБА_2  вони почали зустрічатися у 2007 році. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка народила сина ОСОБА_3 та сказала, що це його дитина. Однак відомості щодо батька дитини до свідоцтва про народження дитини були внесені за заявою матері. У подальшому, у зв`язку з тим, що вони з відповідачкою не були одружені, позивач звернувся до органів РАЦС із заявою, в якій просив записати його батьком дитини.  ІНФОРМАЦІЯ_2 у них з відповідачкою народився син ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_5 . 10 липня 2014 року вони з відповідачкою уклали шлюб. У зв`язку з тим, що подружнє життя не склалося, 07 червня 2018 року шлюб між ними було розірвано. 
Під час розгляду його позову про зменшення розміру аліментів відповідачка ОСОБА_2 повідомила, що він не є батьком старшого сина ОСОБА_3 . Після цього у нього виникли сумніви і щодо батьківства двох менших синів. 
Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив виключити запис про його батьківство з запису про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, зазначала, що з ОСОБА_1 познайомилася восени 2008 року, на той час у неї вже народився син ОСОБА_3 . ОСОБА_1 знав, що у неї є дитина. У них виникли стосунки, згодом народилося двоє спільних синів, батьком яких було записано ОСОБА_1 за його заявою, оскільки на момент народження дітей вони не перебували у шлюбі. У подальшому вони зареєстрували шлюб, однак подружнє життя не склалося та вони розлучилися. Про те, що ОСОБА_3 не є його сином ОСОБА_1 знав, тому позовні вимоги його є необґрунтованими.
Представник третьої особи участі у судових засіданнях не приймав, своєї думки стосовно позову не висловив.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2023 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю того факту, що в момент реєстрації дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ,  позивач не знав про відсутність між ним та дитиною кровного споріднення, оскільки знайомство між ним та відповідачкою відбулося вже після народження дитини, а саме восени 2008 року.
Щодо позовних вимог про виключення відомостей про батьківство з актових записів про народження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , то суд дійшов висновку, що фактично ці позовні вимоги позивачем не підтримувалися, однак заяви про зменшення позовних вимог позивач не подавав.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виключення відомостей про батька з актового запису про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
В іншій частині судове рішення не оскаржувалося.

Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що у судовому засіданні відповідачка спочатку визнавала позов, проте потім на пропозицію свого представника подумати про своїх дітей, змінила свою думку.
Також апелянт зазначав, що сама відповідачка пояснювала, що «сільська рада сказала щоб ми розписалися і всіх дітей записали на ОСОБА_9 », отже у працівників сільської ради не виникало питань стосовно того, хто є батьком усіх дітей. 
Крім цього апелянт вважав, що суд безпідставно взяв до уваги свідчення подруги відповідачки ОСОБА_10 , оскільки вони познайомилися тільки у жовтні 2008 року, отже про події, які мали місце до цього, свідок знати не могла.
Також суд у своєму рішенні неправильно відобразив пояснення свідка ОСОБА_11 , який зазначав, що він спів мешкав, а не проживав з матір`ю ОСОБА_1 у період 2006-2007 років. Також цей свідок підтвердив, що ОСОБА_1 приїздив до матері і у 2007 році також.
Суд безпідставно не приділив увагу поясненням свідка ОСОБА_12 , яка пояснювала, що у 2010 році ОСОБА_1 приїжджав на зустріч випускників з дівчиною та говорив, що є син.
Посилаючись на те, що позивач знав про відсутність його кровного споріднення з ОСОБА_13 під час подачі заяви про зменшення розміру аліментів, суд не звернув ваги на те, що позивач не зазначав, що знав про це на час подання спільної заяви щодо батьківства у 2014 році. 
Узагальнені доводи інших учасників 
Ні відповідачка ОСОБА_2 , ні третя особа – Братський ВДРАЦС у Братському районі Миколаївської області правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
2.Мотивувальна частина
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що 04 березня 2008 року Братським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) проведено державну реєстрацію народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який народився в с. Антонове, Братського району Миколаївської області (а.с. 9).
Ім`я та по батькові дитини записано зі слів матері – ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 135 СК України (а.с. 19-21).
10 липня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено шлюб, при чому прізвище відповідачки змінено на – ОСОБА_9 .
Цього ж дня подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_15 подали спільну заяву про визнання батьківства на підставі якої до актового запису про народження ОСОБА_14 внесено зміни а також виправлено прізвище матері на шлюбне – ОСОБА_9 (а.с. 19-21).
Судовим наказом Братського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_15 на утримання дітей – ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 стягнуто аліменти у розмірі частини усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину. 
07 червня 2018 року шлюб між подружжям розірвано (а.с. 40-41).
У 2018 році ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_15 з позовом про зменшення розміру аліментів. У своїй заяві зазначав, що перебуває з відповідачкою у шлюбі з 10 липня 2014 року, на момент реєстрації шлюбу відповідачка мала сина ОСОБА_3 , після одруження в органі РАЦС він вказав себе батьком дитини, дав йому своє прізвище та у подальшому виховував як сина. Посилаючись на те, що фактично він є батьком двох дітей – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , позивач просив зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню на їх утримання.
Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, зменшено розмір аліментів, які підлягають стягненню на трьох синів до 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 41-42).
Також у цьому рішенні вказано, що «представник позивача зазначила, що позивач не бажає ухилятися від сплати аліментів, але його рідних дітей тільки два сина, у нього змінився майновий стан і він не може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі». Крім цього зазначено, що відповідачка ОСОБА_16 вказала «позивач добровільно визнав дитину, дав їй своє прізвище, а тому він не може від неї відмовитися» (а.с. 41). Ці факти, встановленні рішенням суду, стороною позивача не спростовувалися.
Згідно висновку експерта № 103-36-2023, виконаного на підставі ухвали Братського районного суду Миколаївської області від 07 лютого 2023 року в межах розгляду справи, яка переглядається, встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складає 99,99 %, отже батьківство практично доведено. Біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_6 виключається (а.с. 60-63).
У своєму позові ОСОБА_1 зазначав, що на час реєстрації дітей він вважав себе батьком усіх трьох синів, про те, що він не є батьком ОСОБА_3 йому повідомила відповідачка вже після розлучення.
Відповідачка у судовому засіданні суду першої інстанції зазначала, що вони з позивачем познайомилися тільки у вересні 2008 року під час навчання у ПТУ № 17 смт. Братське, на момент знайомства у неї вже був син ОСОБА_3 , про це було відомо позивачу. Таким чином, звертаючись до органів ДРАЦС із заявою про реєстрацію дитини, ОСОБА_1 був обізнаний, що він не є батьком дитини.
При дослідженні доказів у справі суд першої інстанції взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_10 , яка суду повідомила, що вона є подругою відповідачки ОСОБА_2 . Позивач та відповідачка познайомилися під час навчання в Братському ПТУ № 17 приблизно у жовтні 2008 року. До цього часу вони знайомі не були. Вони почали зустрічатися, а мешкати разом вони почали приблизно у квітні-травні 2009 року. На момент знайомства у ОСОБА_17 вже був син ОСОБА_3 про це було відомо позивачу.
Також суд посилався на пояснення свідка ОСОБА_12 , яка суду показала, що ОСОБА_1 з 2002 року по 2008 рік навчався в Очаківській школі-інтернаті, вона на той час працювала в школі на посаді заступника директора з виховної роботи. ОСОБА_18 не залишав територію школи самостійно, лише тільки під супроводом вихователя. За період навчання ОСОБА_1 його родичі до нього не приїжджали. Після закінчення навчання у школі, ОСОБА_1 з вересня 2008 року навчався в ПТУ № 17 в смт. Братське. Документи на його влаштування до ПТУ № 17 відвозив вихователь. Пізніше, у 2010 році ОСОБА_1 приїжджав до школи на зустріч випускників з дівчиною.
Пояснення цього свідка підтверджуються довідкою Очаківської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІІ ступенів Миколаївської обласної ради № 6 від 25 січня 2023 року, згідно якої ОСОБА_1 навчався у школі з 11.12.2002 року по 01.09.2008 року, мав статус дитини позбавленої батьківського піклування і знаходився на повному державному забезпеченні. В закладі перебував цілодобово (а.с. 37).
Згідно довідки Професійно-технічного училища № 17 від 27 січня 2023 року ОСОБА_1 навчався у закладі за професією «Штукатур, лицювальник-плиточник» у період з 01.09.2008 року по 25.06.2011 року (а.с. 39).
Суд першої інстанції критично поставився до пояснень свідка ОСОБА_11 щодо дати коли ОСОБА_1 познайомив його зі своєю дружиною, оскільки ця дата зазначена свідком приблизно – у 2007 році. При цьому свідок не знав чи на той час була у відповідачки дитина.
Дослідивши зазначені вище обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність того факту, що в момент реєстрації дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ,  позивач не знав про відсутність між ним та дитиною кровного споріднення, оскільки знайомство між ним та відповідачкою відбулося вже після народження дитини, а саме восени 2008 року.

Позиція апеляційного суду
Враховуючи приписи статті 263 ЦПК України апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, з огляду на таке.
За приписами частини п`ятої статті 136 СК України особа, записана батьком дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком.
Під час розгляду такого спору перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, в момент реєстрації себе батьком дитини знала, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини 1-3 статті 12 ЦПК України).
На позивача покладається тягар доведення, що на час реєстрації його батьком дитини він не знав, що не є її біологічним батьком.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17 (провадження № 61-43951св18), від 06 травня 2020 року у справі №641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року у справі № 127/25686/17 (касаційне провадження № 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20 (касаційне провадження № 61-17337св20).
Разом з тим, відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № справа № 201/6130/19 (провадження№ 61-9966св21) "Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів "поза розумним сумнівом" полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. 
Тобто, суд має встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. 
Згідно частини 3статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина 1 статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1статті 80 ЦПК України).
З огляду на положення частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Згідно із частиною 1статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже, з зібраних у справі доказів вбачається, що 04 березня 2008 року Братським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) проведено державну реєстрацію народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який народився в с. Антонове, Братського району Миколаївської області. Ім`я та по батькові дитини записано зі слів матері – ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 135 СК України.
10 липня 2014 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 уклали шлюб.
Цього ж дня ОСОБА_1 та ОСОБА_15 подали спільну заяву про визнання батьківства. На підставі цієї заяви до актового запису про народження ОСОБА_14 внесено відомості про батька дитини, а також виправлено прізвище матері на шлюбне – ОСОБА_9 .
Судовим наказом Братського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_15 на утримання дітей – ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 стягнуто аліменти у розмірі частини усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину. 
07 червня 2018 року шлюб між подружжям розірвано (а.с. 40-41).
Звертаючись у 2018 році до суду з позовом про зменшення розміру аліментів ОСОБА_1 зазначав, що на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_16 вона вже мала сина ОСОБА_3 . Проте, після одруження в органі РАЦС він вказав себе батьком дитини, дав йому своє прізвище та у подальшому виховував як сина. Посилався на те, що фактично він є батьком тільки двох дітей – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Частково задовольняючи позовні вимоги про зменшення розміру аліментів, суд у своєму рішенні зазначав, що «представник позивача зазначила, що позивач не бажає ухилятися від сплати аліментів, але його рідних дітей тільки два сина, у нього змінився майновий стан і він не може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі». Крім цього зазначено, що відповідачка ОСОБА_16 вказала «позивач добровільно визнав дитину, дав їй своє прізвище, а тому він не може від неї відмовитися». 
Зазначене судове рішення ніким не оскаржене та набрало законної сили.
Згідно висновку експерта № 103-36-2023 від 04 квітня 2023 року біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_6 виключено.
До пояснень позивача ОСОБА_1 про те, що на час реєстрації дітей він вважав себе батьком усіх трьох синів, а про те, що він не є батьком ОСОБА_3 відповідачка повідомила йому вже після розірвання шлюбу, апеляційний суд ставиться критично, оскільки таке твердження позивача з`явилося тільки під час пред`явлення позову про оспорювання батьківства. Раніше ОСОБА_1 визнавав, що батьком ОСОБА_3 він був зазначений з його згоди та виховував цю дитину як сина. Своїми біологічними синами ОСОБА_1 вважав двох дітей – ОСОБА_19 та ОСОБА_5 .
Крім цього колегія суддів враховує те, що до звернення подружжя до органу РАЦС зі спільною заявою про визнання батьківства, ОСОБА_6 був зареєстрований як ОСОБА_14 . При цьому позивач ОСОБА_1 не пояснює чому дитина мала інше прізвище та по батькові, якщо він не знав про те, що не є її біологічним батьком.
Відтак, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 достовірно знав, що не є біологічним батьком дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та перед тим як подати у 2014 році заяву про визнання батьківства, мав достатньо часу для того, щоб врахувати всі можливі правові наслідки визнання батьківства як для себе так і для дитини.
Відповідачка ОСОБА_15 зазначала, що вони з позивачем познайомилися тільки у вересні 2008 року під час навчання у ПТУ № 17 смт. Братське, на момент знайомства у неї вже був син ОСОБА_3 . Отже, звертаючись до органів ДРАЦС із заявою про реєстрацію дитини, ОСОБА_1 був обізнаний, що він не є батьком дитини.
Такі доводи позивачки суд вважає достовірними, оскільки доказів того, що раніше ОСОБА_15 мала з цього приводу іншу думку, матеріали справи не містять. Тому апеляційний суд оцінює їх як такі, що знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи.
Отже, встановлені судом обставини та зібрані у справі докази забезпечують такий рівень доведеності того, що ОСОБА_1 під час реєстрації його батьком дитини – ОСОБА_3 , у 2014 році, достеменно знав про те, що фактично біологічним батьком цієї дитини не являється, який не залишає розумних сумнівів щодо цього факту.
Беручи до уваги те, що позивач завідомо знав, що він не є батьком дитини, особисто виявив бажання, щоб запис щодо батьківства був здійснений державними органами, тому в силу вимог частини п`ятої статті 136 СК України він не вправі оспорювати запис про своє батьківство, оскільки жодного порушення його прав не було.
Суд також враховує те, що положення частини п`ятої статті 136 СК України захищають законні інтереси дитини, а тому подальша зміна позивачем свого первинного рішення про визнання батьківства не допускається незалежно від мотивів такої зміни. Це відповідає принципу правової визначеності як складової верховенства права, що вимагає забезпечення стабільного правового становища дитини.
Доводи апеляційної скарги, які стосуються батьківства ОСОБА_1 відносно синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , судом апеляційної інстанції не оцінюються, оскільки судове рішення в цій частині не оскаржується, та в апеляційній скарзі позивач зазначає, що його представник у судовому засіданні суду першої інстанції відмовилася від цих позовних вимог, але суд безпідставно вказав, що заяви про зменшення позовних вимог він не подавав.
Крім зазначеного вище, на безпідставність позову ОСОБА_1 вказують докази, надані представником відповідачки до суду апеляційної інстанції. 
Зокрема з копії позовної заяви про зменшення розміру аліментів вбачається, що позивач ОСОБА_1 зазначав у ній, що «у відповідачки від попередніх стосунків була дитина, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , якого позивач прийняв як рідного і після одруження дав йому своє прізвище. Навіть після народження спільних дітей він свого відношення до ОСОБА_3 не змінив.»; «… ОСОБА_1 є батьком лише двох дітей…»; «від сплати аліментів ОСОБА_1 не збирається ухилятися та має намір їх сплачувати, але лише на двох дітей, які народжені в шлюбі з відповідачкою від нього».
Також представником відповідачки надано копію протоколу судового засідання Братського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2018 року у справі за позовом про зменшення розміру аліментів та диск з фіксацією судового засідання, з яких вбачається, що представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснював, що підставою для позову є те, що «старша дитина не є його дитиною, так як коли вони уклали шлюб дитині на той час було вже шість років, вони мала йти у школу, тому мій клієнт, щоб не тикали пальцем в дитину, що у нього інший батько та інше прізвище, пішли разом до ЗАГСу і він записав дитину на себе». 
Апеляційний суд вважає за можливе врахувати зазначені вище докази при ухвалення судового рішення, не зважаючи на те, що вони не були надані до суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. 
На думку колегії суддів надані представником відповідачки докази, не можна вважати новими, оскільки пояснення щодо обставин, зазначених у цих доказах, були предметом обговорення у суді першої інстанції. Нової інформації щодо обставин справи ці докази не містять, а лише більш широко висвітлюють обставини справи.
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, витрати апелянта залишаються за його рахунок.
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.В.Крамаренко
       В.І.Темнікова                                
---------------------------------
Повну постанову складено 14 березня 2024 року