П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/18380/23	

Перша інстанція: суддя Пекний А.С.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року у справі № 420/18380/23 за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до   Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради   про зобов`язання вчинити певні дії, –
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
– визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради № 3682-о від 05.08.2021 щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.06.2023;
– зобов`язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.06.2023 щодо надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи та видачі відповідного посвідчення з моменту звернення, з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 01.05.2023 позивач звільнений з Національної поліції України через хворобу наказом ГУНП в Одеській області № 492/с від 01.05.2023 (додається) та встановлено II групу інвалідності внаслідок війни.
02.06.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни. Листом № т-17584-о від 09.06.2023 позивачу відмовлено у встановленні статусу та видачі посвідчення, оскільки поліцейський не прирівняний до особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ.
Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у встановленні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни  протиправними, а свої права порушеними, а тому звернувся до суду з відповідним позовом.
14.08.2023 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній позов не визнає.
Зокрема, свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до листа Міністерства у справах ветеранів війни України від 02.08.2021 № 7930/02/09.1-21 пунктом 2 частини другої статті 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Суб`єктом пункту 2 частини другої статті 7 вищезазначеного Закону України є особи начальницького і рядового складу органів: 
- Міністерства внутрішніх справ Союзу РСР;
- Комітету державної безпеки Союзу РСР; 
- Міністерства внутрішніх справ України; 
- Служби безпеки України; 
- Служби зовнішньої розвідки України; 
- інших військових формувань.
Відповідно до абзацу другого пункту 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (зі змінами) до рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають в кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України “Про Національну поліцію” поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до абзацу другого пункту 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (зі змінами) до рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають в кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.
Листом Міністерства у справах ветеранів України від 02.08.2021 № 7930/02/09.1-21 повідомлено, що до осіб, які проходять службу у поліції, законодавством не передбачено застосування узагальнюючого поняття - особи рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. Також повідомлено, що Національна поліція, як центральний орган виконавчої влади, не належить до військових формувань.
Таким чином, підстави для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону відсутні.
Також, віднесення особи до категорії “особі з інвалідністю внаслідок війни” відповідно до ст. 7 Закону безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття “ветеран війни”, яке міститься у ст. 4 Закону.
Інвалідність позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” (під час воєнних дій), а тому ОСОБА_1 не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 26 вересня 2023 року у справі № 420/18380/23 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
– суд першої інстанції не врахував, що частиною 2 ст. 7 Закону №3551-XII визначено перелік осіб, які прирівнюються до статусу особи з інвалідністю внаслідок війни до яких, в тому числі належать особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання одержаних під час виконання службових обов`язків. 
– інші доводи відтворюють зміст позовної заяви.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 до 01.05.2023 проходив службу в Головному управлінні УМВС України в Одеській області та Головного управлінні Національної поліції в Одеській області.
          Відповідно до свідоцтва про хворобу від 03.05.2022 № 71/2 медичної (військово-лікарською) комісією ДУ “ТМО МВС України по Одеси області” ОСОБА_1 визнано непридатним до служби в поліції, отриману травму пов`язану з виконанням службових обов`язків, а захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції.
          Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції  в Одеській області від 01.05.2023 № 492 о/с звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України “Про Національну поліцію” за станом здоров`я (через хворобу) 01.05.2023 майора поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони публічного порядку управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області. 
          Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 26.05.2023 року серії 12ААГ № 496701 позивачу встановлено інвалідність, причиною якої є травма пов`язана з виконанням службових обов`язків.
           02.06.2023 ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці соціальної політики із заявою щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.
          На заяву від 02.06.2023 Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці соціальної політики Одеської міської ради листом від 09.06.2023 № Т-17584-О повідомило, що підстав для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”  немає, оскільки Закон не містить норм, які б прирівнювали правовий статус поліцейських до осіб рядового та начальницького складу внутрішніх справ. Чинним законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття – особи рядового і начальницького складу, а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу “особа рядового і начальницького складу органу внутрішніх справ” на поліцейських.
Не погоджуючись з правомірністю таких дій Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці соціальної політики Одеської міської ради, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст. 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Суд першої інстанції зазначив, що з висновку службового розслідування чітко вбачається, що позивач отримав травму внаслідок виконання службових обов`язків, але виконання службових обов`язків не було пов`язано з безпосередньої участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Зважаючи на викладене, враховуючи, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, та травма, яку отримала позивач, внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.
Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення діяв правомірно, відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі – Закон № 3551-XII).
Відповідно до статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
  Статтею 7 Закону № 3551-XII визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про наявність підстав для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, позивач посилається на те, що на нього поширюється чинність пункту 2 частини 2 статті 7 Закону 3551-XIІ.
Надаючи оцінку вказаним доводам колегія суддів зазначає про таке.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:
2) осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону №3551-XIІ для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше, особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, та, по-друге, те, що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та в Національній поліції України.
Відповідно до свідоцтва про хворобу від 03.05.2022 № 71/2 медичної (військово-лікарською) комісією ДУ “ТМО МВС України по Одеси області” ОСОБА_1 визнано непридатним до служби в поліції, отриману травму пов`язану з виконанням службових обов`язків, а захворювання пов`язане з проходженням служби в поліції.
Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 26.05.2023 серії 12ААГ № 496701 позивачу встановлено інвалідність, причиною якої є травма пов`язана з виконанням службових обов`язків під час проходження служби в Національній поліції України.
Отже, інвалідність позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а пов`язана з виконанням службових обов`язків при проходженні служби в Національній поліції України.
Апеляційний суд також зазначає, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону № 3551 нерозривно пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Себто, ключовою ознакою категорії осіб, які відносяться до “інвалідів війни”, є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі № 1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.
Таким чином  оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інвалідність позивача не є підставою для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII.
Враховуючи все вищевикладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2023 року у справі № 420/18380/23 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	С.Д. Домусчі    Г.В. Семенюк