Номер провадження: 22-ц/813/1123/24 
Справа № 766/391/21
Головуючий у першій інстанції Прохоренко В.В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 
на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2022 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 

встановив:
13 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила стягнути на її користь:
-з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 63017 грн страхове відшкодування; 
- з ОСОБА_2 майнову шкоду у вигляді франшизи за полісом обов`язково страхування №АО/1405395 в сумі 2000 грн, моральну шкоду в сумі 6300 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що 25 вересня 2019 року о 13:00 на перехресті вулиць 295 Стрілецької дивізії і площі Свободи у м. Херсоні, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Peugeot» 4007 Feeline 2.4E, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить позивачці та автомобіля «Peugeot» 206, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував відповідач ОСОБА_2 .
Постановою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 10 жовтня 2019 року у справі №766/19720/19, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні вказаної вище ДТП у зв`язку з порушенням ним вимог п.16.11 ПДР України та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
З метою визначення розміру заподіяної матеріальної шкоди, на замовлення позивачки проведено авто-товарознавче дослідження, згідно висновку експерта від 02 жовтня 2019 року №58, загальний матеріальний збиток визначено у розмірі 65017 грн.
На момент ДТП, цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на підставі полісу №АО/1405395.
За заявою позивачки, поданої до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» від 14 листопада 2019 року №1352 була започаткована страхова справа. Після страхового розслідування, позивачка отримала відмову у виплаті страхового відшкодування, яку страхова компанія мотивувала тим, що дія страхового полісу не розповсюджувалася на ОСОБА_2 , який керував автомобілем на момент ДТП.
Позивачка вважає, що відмова у виплаті страхового відшкодування є неправомірною, оскільки ОСОБА_2 перебував за кермом транспортного засобу на законних підставах, так як мав при собі посвідчення водія, діючий та оплачений поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності.
Зважаючи на те, що майнову шкоду позивачці було заподіяно у межах суми страхового ліміту, який становив 100000 грн, то відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду має нести саме ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», тоді як суму франшизи, яка визначена у розмірі 2000 грн має сплачувати ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині підстав позову для стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 6300 грн, позивачка посилалася на те, що унаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 та пошкодження автомобіля, їй було заподіяно душевні страждання. Унаслідок ДТП вона пережила занепокоєння, яке полягало у тому, що ОСОБА_2 грубо знехтував приписами законодавства, що регулюють дорожній рух, після ДТП поводив себе зухвало, не йшов на контакт з метою врегулювання спору. Пошкодження транспортного засобу завдало їй додаткових переживань та змусило змінити звичайний уклад життя й докладати додаткових зусиль для його відновлення та витрачати додаткові кошти, що призвело також до напружених стосунків з оточуючими. 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 63017 грн., витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 4700 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2000 грн., та в рахунок моральної шкоди 6300 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося з апеляційною скаргою у якій просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 у розумінні п.1.4 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон) не є особою, відповідальність якої застрахована за полісом 
№ АО/1405395, оскільки на момент ДТП він керував транспортним засобом, який ввезено на митну територію України з порушенням норм митного законодавства. 
Зважаючи на викладене вище, на думку скаржника, транспортний засіб «Pegout 206» реєстраційний номер НОМЕР_2 не може вважатися в розумінні п.1.7 ст.1 Закону забезпеченим, оскільки експлуатувався особою, відповідальність якої не застрахована, у зв`язку з чим ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не визнало заявлену подію страховим випадком, про що позивачку було повідомлено листом.
Посилаючись на положення ч.5 ст. 380 МК України, ст. 31 Закону «Про дорожній рух», скаржник зазначає, що особа, яка ввезла вказаний вище транспортний засіб – Sava Ion, в митному режимі тимчасового ввезення, не мав права передавати цей транспортний засіб у володіння, користування та розпорядження ОСОБА_2 , а останній у свою чергу, за умови наявності у нього документів на транспортний засіб та посвідчення водія, відповідно до заборони, встановленої в абз.5 ч.2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», зобов`язаний був не допускати випадків керування транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені МК України. 
Зважаючи на те, що на момент ДТП, ОСОБА_2 володів транспортним засобом неправомірно, тому цей водій не може вважатися особою, відповідальність якої застрахована. 
Також вирішуючи справу, суд першої інстанції не взяв до уваги приписи п. 14.2 ст. 14 Закону відповідно до яких, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не могло відмовити ОСОБА_3 , як дієздатній особі в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. 
З урахуванням приписів ст.8 Закону України «Про страхування», п.п. 1.4,1.7, ст.1 та ст.6 Закону, на думку скаржника, заявлена позивачкою подія не є страховим випадком, а відтак у страхової компанії не виникає обов`язку щодо здійснення на її користь страхового відшкодування на підставі полісу №АО/1405395. 
На вказану апеляційну скаргу, ОСОБА_2 подав відзив у якому просить залишити рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2022 року без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Заперечення обґрунтовує тим, що на момент ДТП він перебував за кермом забезпеченого транспортного засобу на законних підставах, оскільки мав при собі посвідчення водія, дійсний та оплачений поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності № АО/1405395. Звертає увагу, що договір обов`язкового страхування цивільної відповідальності недійсним не визнався, у той час як страхова компанія визнає факт укладення цього правочину, як і його дійсність. Стверджує, що забезпечений транспортний засіб, а ні після оформлення матеріалів ДТП, а ні станом на теперішній час, правоохоронними органами не вилучався, зокрема з підстав його незаконного перебування на території України. Вважає, що посилання скаржника на приписи ст. 380 МК України, як на підставу відмови у виплаті страхового відшкодування є необґрунтованими, оскільки ймовірне порушення митних правил ввезення автомобіля на митну територію України може бути лише предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортні засіб і не є підставою для неналежного виконання цивільно-правових зобов`язань або звільнення від відповідальності учасників страхових відносин. 
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Приписами п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року, з огляду на положення ч. 1 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено на 20 лютого 2024 року в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (227000,00 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею транспортного засобу «Peugeot» 4007 Feeline 2.4E, державний номер НОМЕР_1 .
25 вересня 2019 року о 13.00 годин на перехресті вулиць 295 Стрілецької дивізії і площі Свободи у м. Херсоні сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Peugeot» 206, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля Peugeot 4007 Feeline 2.4E, державний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить позивачці. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Відповідно до висновку №58 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 02 жовтня 2019 року, складеного ФОП ОСОБА_4 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Peugeot» 4007 Feeline 2.4E, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження при ДТП в цінах на момент огляду становить 169 397,19 грн, ринкова вартість вказаного автомобіля на момент його пошкодження складає 205 685,59 грн, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля» Peugeot» 4007 Feeline 2.4E, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження при ДТП в цінах на момент огляду з урахування Ез становить 65 017 грн.
Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо – транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/1405395, відповідно до якого розмір страхового відшкодування за шкода завдану майну становить 100 000,00 грн, франшиза 2000,00 грн.
11 листопада 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою, яка зареєстрована за №1339, посилаючись на те, що 25 вересня 2019 року м. Херсон, перехресті вул. 295 Стрілецької дивізії – площа Свободи сталася ДТП, винуватцем якої є ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована в ПрАТ «УПСК» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: №АО11405395 від 17 вересня 2019 року.
ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» листом 24 лютого 2020 року за 
вих. №634/18 позивачці відмовила у виплаті страхового відшкодування, своє рішення мотивував тим, що згідно відповідні Одеської митниці Державної фіскальної служб, транспортний засіб «Peugeot» 206 реєстраційний номер НОМЕР_2 ввезений на митну територію України у митному режимі «Тимчасове ввезення» на строк до одного року з метою особистого керування ОСОБА_5 . Проведене розслідування та, як наслідок, отримані дані з описаними обставинами свідчать про те, що водій ОСОБА_2 на час настання дорожньо-транспортної пригоди не був законним володільцем та правомірним користувачем вказаного вище транспортного засобу у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якої застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: №АО11405395 від 17 вересня 2019 року.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування у сумі 63 017 грн. та витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 4700 грн., суд першої інстанції виходив із того, що страхова компанія, укладаючи з  ОСОБА_3  договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів та приймаючи від цієї особи страховий платіж, була обізнана про те, що страхувальником є інша особа, ніж та, яка ввезла автомобіль «Peugeot» 206, реєстраційний номер  НОМЕР_2  на митну територію України з метою використання в особистих цілях. За таких обставин, відповідач повинен був усвідомлювати ризик тих наслідків, які можуть випливати з договору в контексті дотримання принципів цивільного законодавства щодо обов`язковості виконання зобов`язання сторонами. Відповідач не мав законних підстав посилатись на обставини відмінності особи, яка ввезла автомобіль на митну територію України, та особи, яка перебувала за кермом на момент дорожньо-транспортної пригоди, як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, з тих підстав, що ОСОБА_2 не є особою, відповідальність якої застрахована за полісом серії АО/1405395. Також судом врахувано ту обставину, що сторонами не надано доказів визнання договору обов`язкового страхування цивільного-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО/1405395 недійсним.
З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, з огляду на таке. 
Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі – Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Згідно з пунктом 1.4 статті 1 Закону особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону ).
Майно, що перебуває у володінні особи, перебуває під її впливом. Користуючись, розпоряджаючись чи управляючи майном, особа здійснює певний вплив на майно, адже, реалізуючи ці права, особа здійснює певні активні дії. Для володіння характерною є не динаміка, а статика відносин. Володіння - це певний фактичний стан закріплення майна за певним суб`єктом.
Для того, щоб бути володільцем, особі не треба постійно перебувати у матеріальному контакті з річчю. У володільця лише повинна бути можливість у потрібний момент поставити себе в таке становище щодо речі, щоб реалізувати матеріальний контакт із нею. Отже, важлива ознака володіння полягає у тому, що такий матеріальний зв`язок має бути реальним чи дійсно можливим, а особа, яка володіє річчю, повинна мати реальні можливості в будь-який момент розпочати дійсне володіння річчю, користування та розпоряджання нею.
На відміну від володіння, експлуатація транспортного засобу за чинним правовим регулюванням пов`язується з наявністю у експлуатанта певного дозволу на здійснення такої діяльності. Відносини з експлуатації транспортних засобів регулюються імперативними нормами публічного права, такі відносини не регулюються цивільним законодавством, оскільки не відповідають критеріям, визначеним у статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Розмежовуючи категорії власника транспортного засобу і його експлуатанта (тобто особи, яка має право користуватися ним як водієм за правилами дорожнього руху), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати. Лише особа, яка має водійське посвідчення, або інші документи, встановлені законом та видані визначеним державою органом, має право керувати транспортним засобом за правилами дорожнього руху.
Тобто, "правомірна експлуатація транспортного засобу" - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як "правомірне володіння транспортним засобом" надає особі лише право щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля.
Відповідно до змісту частини першої статті 397 ЦК України володільцем майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Статтею 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Тобто правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
За пунктом 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця.
Під неправомірним заволодінням майна потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Тож умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. При цьому будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом.
Отже, власником, володільцем транспортного засобу може бути будь-яка правоздатна фізична особа. Вона вправі реалізовувати будь-які повноваження щодо такого автомобіля, безпосередньо не заборонені законом.
Проте експлуатація транспортного засобу перебуває у сфері регулювання норм публічного права, оскільки стосується прав невизначеного кола осіб та суспільства і держави в цілому, й можлива в силу наявності певного дозволу від держави.
Експлуатація оцінюється у сфері дорожнього руху, регулюється нормами публічного права. Натомість володіння оцінюється за загальними правилами цивільного права, виходячи з презумпції правомірності будь-якого фактичного володіння.
Відповідно до визначень, які містяться у пунктах 1.4, 1.6 статті 1 Закону особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.
Фактична передача власником транспортного засобу іншій особі навіть із порушенням публічно-правових норм, зокрема, особі, яка не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тим не менше породжує правомірне володіння, з огляду на наявність волі власника транспортного засобу. У такому випадку має місце неправомірна експлуатація особою транспортного засобу, що не є тотожним неправомірному володінню особою транспортним засобом, а тому у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована.
Саме такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 № 733/1046/21.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Частиною першою статті 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
При визначенні наявності підстав для здійснення страховою компанією відшкодування у разі настання страхового випадку, визначальним є настання події, яка є страховим випадком. Під правомірним володінням транспортним засобом для цілей страхуванням потрібно розуміти таке володіння, яке виникло з волі власника, або іншої уповноваженої особи в результаті передачі у фактичне володіння та/або управління транспортним засобом. 
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі N 610/2229/18.
Із системного аналізу вказаних положень законодавства та умов укладеного між сторонами договору, убачається, що необхідною умовою для виникнення обов`язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу є настання страхового випадку, внаслідок якого спричинено шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 № 161/8578/16-ц. 
У цій справі судом, з огляду на обсяг відомостей (інформації), відображеної у джерелах доказів, наданих сторонами, не встановлено обставин того, що ОСОБА_2 протиправно володів транспортним засобом (автомобілем «Peugeot» 206), що потрапив у ДТП. 
Апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 притягувався до юридичної відповідальності саме у зв`язку з неправомірним (протиправним) володінням вказаним вище транспортним засобом, страховиком не надано судового рішення, яке б спростовувало презумпцію правомірності володіння ОСОБА_2 автомобілем «Peugeot» 206 на момент ДТП. 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 користувався вказаним вище транспортним засобом, який причетний до ДТП, з порушенням правил митного законодавства, як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, апеляційний суд відхиляє, оскільки ця обставина сама по собі, у даному конкретному випадку не має правового (юридичного) значення, так як ймовірне (можливе) порушення правил експлуатації транспортного засобу не є рівнозначним поняттю неправомірного володінню автомобілем, а відтак, з огляду на положення п.1.6 статті 1 Закону, ОСОБА_2 є особою, відповідальність якої застрахована.
Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АО/1405395, укладений 17 вересня 2019 року між ОСОБА_3 та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у судовому порядку недійсним не визнавався, факт укладення цього правочину, страхова компанія не оспорює, а тому відсутні обставини, які б свідчили про наявність підстав для звільнення ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» від виконання зобов`язань, покладених на нього, унаслідок укладення договору страхування.
Твердження скаржника про те, що страхований випадок не настав, а тому відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування, колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на те, що на момент настання ДТП, ОСОБА_2 правомірно володів забезпеченим транспортним засобом, який зазначений у чинному та дійсному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АО/1405395, укладеного 17 вересня 2019 року, що сторонами не спростовано. 
Цивільно-правова відповідальність водія настала, унаслідок доведеності його винуватості у скоєнні ДТП (постанова судді Херсонського міського суду Херсонської області від 10 жовтня 2019 року), а тому сукупність наведених вище обставин свідчать про виникнення у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», як страховика цивільно-правової відповідальності водія, забезпеченого транспортного засобу, обов`язку здійснити виплату страхового відшкодування на користь позивачки ОСОБА_1 у зв`язку з настанням страхового випадку. 
В апеляційній скарзі скаржник не оскаржує розмір витрат, понесених позивачкою у зв`язку з проведенням авто-товарознавчого дослідження у розмірі 4700 грн.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
Порушень судом норм матеріального та процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 лютого 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                         В.В. Кострицький

                                                                               М.В. Назарова