Справа № 343/2205/23 
Провадження № 22-ц/4808/314/24 
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Девляшевського В.А.,
суддів:                         Баркова В.М., Максюти І.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» на рішення Долинського районного суду, ухвалене головуючим суддею Андрусівим І.М. 12 грудня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
У вересні 2023 року ТзОВ «Фінансова компанія «Ейс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №243961305 від 16.08.2020 у розмірі 50 539,16 грн, яка складається з: 16 999,03 грн – заборгованість по кредиту; 35 540,13 грн – заборгованість по відсотках за користування кредитом, а також понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2 147,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.08.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №243961305 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. За умовами вказаного договору товариство перерахувало відповідачу на банківську карту кошти в сумі 5 000 грн строком на 23 дні зі сплатою 0,67 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня надання суми кредиту та до закінчення строку на який він видавався. За згодою сторін кредитний договір було збільшено на суму 8 000 грн, 2 000 грн, 500 грн, 600 грн, 500 грн та 400 грн, на строк дії договору. Первісний кредитор свої зобов`язання за даним кредитним договором виконав, що підтверджується платіжними дорученнями.
Вказав, що 28.11.2018 між первісним кредитором - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за даним кредитним договором. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу №05/0820-01 за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним вище кредитним договором. Пізніше 04.09.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» було укладено договір факторингу №04/08/23-01 згідно із яким до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за згаданим кредитним договором. Зазначив, що ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобов`язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування ним. 
Зважаючи на вказане просив позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Долинського районного суду від 12 грудня 2023 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник ТзОВ «Фінансова компанія «Ейс» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що 16.08.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №243961305. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого закінчився 28.11.2019. В цей день між товариствами було укладено додаткову угоду №19 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. Пунктом 8.2. згаданого договору передбачено, що строк дії цього договору починає перебіг у момент, визначений у п.8.1. та закінчується 31.12.2020. Пунктом 2.1. розділу 2 Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, з урахуванням додаткової угоди визначено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах. Під правом вимоги розуміється всі права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитним договором строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Вважає, що відступлення прав вимоги до відповідача на користь ТОВ «Таліон Плюс» відбулося в межах чинності Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. В подальшому 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн Фінанс» уклали Договір факторингу №05/0820-01 строк дії якого закінчився 04.08.2021. 03.08.2021 між товариствами укладено додаткову угоду №2 до вищевказаного договору згідно якої продовжили строк дії Договору до 31.12.2022. 30.12.2022 товариства уклали додаткову угоду №3 до Договору факторингу №05/0820-01 та продовжили строк дії договору до 30.12.2024 включно. 
Пізніше 04.08.2023 між ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» було укладено договір факторингу №04/08/23-01. Відповідно до Реєстру боржників від 04.08.2023 до вказаного договору до позивача перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 50 539,16 грн, на підтвердження чого позивачем надано суду докази.
Апелянт вказує, що редакція Договору факторингу №28/1118-08 від 28.11.2018, на підставі якого ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було передано ТзОВ «Таліон Плюс» право вимоги до  ОСОБА_1  за кредитним договором №243961305 від 16.08.2020, набула чинності 28.11.2019, тобто після виникнення заборгованості. Зазначає, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які апелянт поніс у зв`язку з розглядом даної справи складає 10 368 грн.
На підставі викладено, позивач просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 зобов`язання за кредитним договором №243961305 від 16.08.2020 у відповідача ще не виникли, а тому не могли бути передані новому кредитору.
Колегія суддів погоджується із цим висновком суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 серпня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір №243961305. За умовами договору товариство зобов`язалось надати відповідачу кредит без конкретної споживчої мети на суму 5 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Кредит надавався на строк 23 дні від дати його отримання і на період цього строку нарахування процентів здійснювалось за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,67 відсотків від суми кредиту за кожний день користування ним. У випадку користування кредитом у більший строк, базова процентна ставка становить – 1,70 відсотків від суми кредиту за кожний день користування таким. 
Згідно із графіком розрахунку відповідач зобов`язувався повернути кредит 08.09.2020 в розмірі 5 770,50 грн. 
Відповідно до додаткової угоди від 22.08.2020 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач домовились збільшити суму кредиту на 2 000 грн з 22.08.2020.
У заявці на отримання грошових коштів в кредит від 16.08.2020 ОСОБА_1 вказав свої персональні дані, номер телефону та номер картки для отримання коштів № НОМЕР_1 . 
З копій платіжних доручень вбачається, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надано ОСОБА_1 грошові кошти на його картковий рахунок на загальну суму 17 000 грн (а.с. 26-29).
28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, ТОВ «Таліон Плюс» згідно договору факторингу №28/1118-01. Як вбачається із реєстру боржників (зворотна сторона а.с. 33) у такому не зазначено боржників, в тому числі і відповідача ОСОБА_1 . 
Цього ж дня між товариствами укладено додаткову угоду №19 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018. Вказаною угодою визначено, що строк дії договору починає перебіг у момент, визначений у п. 8.1. цього договору та закінчується 31.12.2020, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором (а.с. 36).
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №106 від 04.11.2020 ТОВ «Таліон Плюс» зазначено відповідача як боржника (а.с. 37).
03 серпня 2021 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклала з ТОВ «Таліон Плюс» додаткову угоду №2 до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, якою продовжили строк договору до 31.12.2022. Додатковою угодою № 3 від 30.12.2022 строк дії договору продовжено до 30.12.2024 включно (а.с. 38).
Договір факторингу від 05.08.2020 про відступлення ТОВ «Таліон Плюс» прав вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» позивачем не наданий та в матеріалах справи відсутній.
04 серпня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінас» відступила право грошової вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» згідно договору факторингу №04/08/23-01.
Згідно з реєстром боржників (додаток №1 до договору факторингу №04/08/23-01 від 04.08.2023) ОСОБА_1 зазначений як боржник (а.с. 48).
Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором №243961305, виданої директором ТОВ «Фінансова компанія «Ейс», загальний розмір заборгованості відповідача становить 50 539,16 грн, з яких: 16 999,03 прострочене тіло, 33 540,13 грн – прострочені відсотки (а.с. 10).
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч. 1 ст. 633 ЦК України).
Відповідно до ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Суд першої інстанції, встановивши, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28.11.2018 боргові зобов`язання за кредитним договором від 16 серпня 2020 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору, на час укладення договору відступлення права вимоги від 28.11.2018, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Колегія також звертає увагу, що доказів на підтвердження оплати за договором про відступлення права вимоги №28/1118-01 від 28.11.2018 позивачем не надано.
Вбачається також, що на час укладення договору відступлення права вимоги №28/1118-01 від 28.11.2018 сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про ОСОБА_1 як боржника надана у витягу з реєстру прав вимоги №106 від 04.11.2020 ТОВ «Таліон Плюс», тобто майже через два роки після укладення договору відступлення права вимоги.
Отже між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога та ТзОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору відступлення прав вимоги 28.11.2018 не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору.
Доводи апелянта про те, що редакція Договору факторингу №28/1118-08 від 28.11.2018, на підставі якого ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було передано ТзОВ «Таліон Плюс» право вимоги до ОСОБА_1 , набула чинності 28.11.2019, тобто після виникнення заборгованості, колегія суддів не приймає, оскільки кредитний договір укладений відповідачем 16.08.2020.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та до незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 12 грудня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Головуючий                                                        В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                В.М. Барков 
       І.О. Максюта
Повний текст постанови складений 25 січня 2024 року.