КИЇВСЬКИЙ   АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Фролова  І.В. 
 Єдиний унікальний номер справи №  761/35043/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2761/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
29 січня  2024 року                                                                                       м. Київ       
                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
           головуючого судді          -  Мережко М.В.,
           суддів                              -  Поліщук Н.В., Соколової В.В.
           секретар                           - Олешко Л.Ю.
Розглянув  у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу  за  апеляційними  скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на  рішення   Шевченківського  районного суду  м. Києва від 04 жовтня  2022  року  у  справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 яка діє в своїх інтересах, та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6   до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківського районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах якого діє ОСОБА_7 , ОСОБА_9   про вселення.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -
В с т а н о в и в :
 
У вересні 2021 року  позивачі  звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним  позовом.
Позовні вимоги мотивують тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності  ОСОБА_3 за  договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. за реєстровим номером 2759. 
Місце проживання позивачів зареєстровано у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
 Однак у вказаній квартирі проживає відповідачка  ОСОБА_2   із членами своєї родини, які перешкоджають позивачам  у доступі до квартири.
  Відповідачі  викликають поліцію, вказуючи на відсутність у позивачів рішення суду про вселення. На підставі викладеного позивачі звернулися з позовом до суду.
У прохальній частині позову  просили:
- Вселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10   до квартири  за адресою: АДРЕСА_1 .
- Стягнути судові витрати з відповідачів.
 
21 червня 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_2   про залучення третіх осіб на стороні відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 29 червня 2022 року  подав  відзив на позов, у якому  зазначив, що не погоджується із позовом.  При цьому зазначив ,що він  проживає у спірній  квартирі як член сім`ї  ОСОБА_2 , яка 01 липня 2019 року уклала договір найму житла із попереднім власником квартири ОСОБА_11 .  Внаслідок переходу права власності на квартиру до  ОСОБА_3 перейшли усі права та обов`язки наймодавця, яких вона повинна дотримуватися.
Відповідачка ОСОБА_2 30 червня 2022 року подала відзив на позов .У відзиві зазначила, що позов не визнає, проживає у спірній квартирі на підставі договору найму житла від 01 липня 2019 року, укладеним із попереднім власником квартири ОСОБА_11 .  
Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року  залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_7 , ОСОБА_8   в інтересах якого діє ОСОБА_7 , ОСОБА_9 . 
Рішенням Шевченківського  районного  суду  м. Києва   від  04 жовтня  2022 року  позов задоволено.
Вселено у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 .  
 Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 яка діє в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_10    судовий збір у розмірі 3 632 грн.
 Не погоджуючись з рішенням суду,  відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2   подали  апеляційні скарги, в яких просять рішення скасувати, як незаконне і необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та  процесуального права, та постановити рішення, яким  відмовити у задоволенні  позову.
У скаргах зазначали,  що суд не врахував всі обставини справи, а відтак дійшов помилкового висновку  про  задоволення  позову. 
Процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивачі не скористались.
Позивач  ОСОБА_12 померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Представник позивачки подав клопотання про зупинення  провадження у справі  до вирішення питання правонаступництва.
Протокольною ухвалою суду від 29 січня 2024 року  у задоволенні клопотання  відмовлено.  
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.
Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
Судом встановлено, що ОСОБА_12 померла.
 Разом з цим, слід зауважити , що  позов ОСОБА_12   пов`язаний, насамперед, з особистими правами самої позивачки, оскільки ОСОБА_12 звернулася до суду з вимогами про вселення, і спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 185/4881/16-ц, провадження № 61-37866св18, постанови  Верховного Суду від  07 вересня 2022 року (справа № 304/185/19)   
Крім того, представник відповідачів подав клопотання про зупинення  провадження  у справі  до розгляду  іншої справи за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про визнання недійним договору купівлі-продажу  квартири. 
Протокольною ухвалою  суду від 29 січня 2024 року  відмовлено у задоволенні   вказаного клопотання, з огляду  на його безпідставність, з урахуванням  вимог ст. 367  ЦПК України.   
 Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
     Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України  сторони  повідомлені про день та час розгляду справи на  25 липня 2023 року, 28 вересня 2023 року, 18 січня 2024 року, 29 січня 2024 року за адресами, наявними в матеріалах справи. Представник апелянта приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. 
  Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
 Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
 Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
  Апеляційні  скарги   не   підлягають задоволенню  з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_12 є власником квартири за адресою:  АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. за реєстровим номером 2759 (а.с.21,22).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №272619443 від 31 серпня 2021 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано 27 грудня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, номер запису про право власності 34921016 (а.с. 25).
Як вбачається з копії паспорта  ОСОБА_12   (а.с. 13), копії паспорта ОСОБА_6   (а.с. 19), копій довідок про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_13 , ОСОБА_14   (а.с. 16, 17) місце проживання позивачів на момент звернення із вказаним позовом до суду зареєстровано у квартирі  зха адресою : АДРЕСА_1   
Із копії довідки щодо проведення перевірки по зверненню ОСОБА_12   до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14 липня 2020 року, зареєстрованого до Журналу єдиного обліку заяв за №48432, вбачається, що у ході виконання матеріалів справи було відібрано письмове пояснення у  ОСОБА_2 , яка повідомила, що із її володіння спірна квартира не вибувала, і вона продовжувала проживати в ній разом зі своєю родиною - сином  ОСОБА_1 ,  невісткою ОСОБА_7 , онуком  ОСОБА_8 , сином  ОСОБА_9   (а.с. 27-30).
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року (справа №761/10925/20) ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31-33).
Згідно копії заяви  ОСОБА_11 від 10  грудня 2020 року, який продав позивачці  ОСОБА_12   квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату підписання заяви він не має доступу до квартири, оскільки в ній незаконно перебуває колишня власниця  ОСОБА_2   зі своєю родиною. При цьому у заяві  ОСОБА_11 ,  стверджує, що жодного договору оренди з ОСОБА_2 та її родиною не укладав, його вимоги щодо звільнення квартири  ОСОБА_2  та члени її родини не виконують (а.с. 36).
Як вбачається із копії повідомлення про приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії від 13 січня 2021 року ОСОБА_12 подала до ПРАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» заяву-приєднання до договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії для потреб об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 . За  її заявою  відкрито особовий рахунок (а.с. 37-38);
Згідно копії індивідуального договору «Про надання житлових послуг» від 28 січня 2021 року вбачається, що  ОСОБА_12   уклала з ТОВ «Фірма «Т.М.М.» договір, предметом якого є забезпечення виконавцем надання житлових послуг у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а споживачем - забезпечення оплати таких послуг, що підтверджується копією індивідуального договору (а. с. 41-48);
 Відповідно до  копії договору найму житла від 01 липня 2019 року  ОСОБА_11   уклав договір найму житла із  ОСОБА_2 , згідно якого передав у «строкове платне користування наймача, членів його сім`ї та близьких родичів квартиру  за адресою: АДРЕСА_1 ». 
Згідно п. 1.5 договору найму житла сторони договору погодили, що разом із наймачем у квартирі проживатимуть особи, що є членами родини наймача або близькими родичами, а саме:
- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2    (син наймача);
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3    (невістка наймача);
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4   (онук наймача);
- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5   (син наймача).
Згідно п. 4.1 договору найму житла, він набирає чинності з моменту підписання і діє до 29 червня 2024 року (а.с. 148-149).
Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України відповідачі  оригінали вказаного договору  суду не надали . 
Статтею 47 Конституції проголошено, що кожен має право на житло.
Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду
З аналізу положень другого речення частини першої, частини другої статті 47 Основного Закону України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, - у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно статті 155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.
Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Зокрема, згідно частини другої статті 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Право малолітньої/неповнолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України.
У 2003 році в Україні прийнято Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який ввів обов`язковість реєстрації місця проживання.
При реєстрації місця проживання, вказана особа отримує право користування вказаним помешканням, адже офіційно - це місце де вона фактично проживає впродовж тривалого періоду. Право власності на квартиру при цьому у вказаної особи не виникає.
Таким чином, відповідно до норм житлового законодавства та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у зареєстрованої особи виникають житлові права, зокрема право користування вказаним житлом.
Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Так, у постанові  Верховного Суду від 28 квітня 2022 року (справа № 334/815/21)  зазначено, що  невизнання відповідачем  позову  щодо усунення перешкод  у користуванні квартирою та заперечення проти вселення позивача свідчить про існування між співвласниками  неприязних  стуснів і порушення житлових прав одного і співвласників спірного житла, а саме позивачки. Саме звернення  позивача до суду із відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні  власністю  свідчать про наявність  таких перешкод. 
Суд встановив, що на час розгляду справи, право власності позивачів є неоспореним, відповідачі  будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження втрати  позивачкою  та членами її сім`ї  права  власності та  права  користування  спірною   квартирою, натомість докази свідчать про чинення перешкод відповідачами щодо допуску позивачів  до помешкання у якому вони зареєстровані. 
З урахуванням встановлених обставин перешкоджання  відповідачами у праві користування позивачці  та членам її сім`ї  належною  ОСОБА_12 на  праві власності  квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , і неможливістю  потрапити у вказане помешкання, суд дійшов  обґрунтованого  висновку  про задоволення позову.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Доводи  апеляційних  скарг висновків суду, з урахуванням зазначених вище фактичних обставин справи та норм права, не спростовують й не можуть бути підставою скасування законного судового рішення, спростовуються сукупністю досліджених при розгляді справи доказів, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновком суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами  вимог ст. 367 ЦПК України .
 Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг  та вимог, заявлених у суді першої інстанції  відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375 ,381 - 384 ЦПК України,  суд ,-
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_2   залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду  м. Києва від 04 жовтня 2022 року  залишити без змін. 
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова