ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року 
м. Київ

справа №420/5802/20
адміністративне провадження № К/9901/4686/21  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Стрелець Т.Г.,
суддів: Стеценка С.Г.,  Бучик А.Ю., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 420/5802/20 
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року (постановлене у складі головуючого судді Свиди Л.І.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року (прийняту у складі колегії суддів: судді-доповідача Танасогло Т.М., суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Одеській області, відповідач) в якому просив:
-          визнати протиправним та скасувати Наказ ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 11 червня 2020 року №15-10716/13-20-СГ про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на поділ земельної ділянки площею 10,816 га, що перебуває у державній власності, із цільовим призначенням землі запасу, розташованої на території Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту), з таких підстав: - клопотання не відповідає вимогам чинного законодавства; - в наданих матеріалах відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують наявність у користуванні ОСОБА_1 даної земельної ділянки;
-          зобов`язати ГУ Держгеокадастру в Одеській області надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00 га, що має кадастровий номер: 5123783400:01:002:0450 (загальна площа 10,816 га) та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів);
-          стягнути з ГУ Держгеокадастру в Одеській області на користь ОСОБА_1  10 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 разом з клопотанням від 08 травня 2020 року подав усі необхідні документи для надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу спірної земельної ділянки з метою подальшої передачі безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, на території Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів). Однак відповідач у оскаржуваному наказі не навів жодної передбаченої частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, котрі є виключними. 
ОСОБА_1 вважає, що спірна бездіяльність відповідача стосовно ненадання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, призвела до завдання йому душевних, психологічних переживань та приниження. На думку позивача неправомірними діями та бездіяльністю відповідача, йому завдано моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
3.          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
4.          Приймаючи такі рішення, суди дійшли висновку, що оскаржуваний наказ від 11 червня 2020 року № 15-10716/13-20-СГ «Про відмову у наданні згоди на поділ земельної ділянки» прийнятий відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки позивач не є користувачем спірної земельної ділянки площею 10,816 га. Підстав для звернення до ГУ Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу цієї земельної ділянки у позивача не було, відтак у відповідача не виникає будь-якого обов`язку приймати рішення щодо такого поділу земельної ділянки.
Суди не знайшли підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 10000 грн. моральної шкоди у зв`язку із відсутністю факту порушення прав позивача ГУ Держгеокадастру в Одеській області.
Суд першої інстанції також зауважив, що намір фізичної особи отримати безоплатно у власність земельну ділянку розміром не більше 2,0 гектар для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності реалізується шляхом звернення до відповідного органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а не поділу), за результатами розгляду якого останнім видається відповідний наказ.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5.          15 лютого 2021 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
На обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначив про неузгодженість висновків судів у цій справі з висновками зробленими Верховним Судом в постановах від 8 травня 2018 року у справі №808/7064/14 та від 06 червня 2019 року в справі №824/337/16-а. В яких зазначено, що статтями 50 та 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою про відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок; встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Статтею 56 цього ж Закону встановлено, що для поділу або об`єднання земельних ділянок розробляється технічна документація із землеустрою у разі встановлення меж (межових знаків) на ділянках, що підлягають об`єднанню (виділенню). 
У Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року в справі № 802/1534/17-а визначено, що у випадку безоплатної приватизації земельної ділянки, яку вже сформовано (що має кадастровий номер), має розроблятись технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.
ОСОБА_1 зауважує, що звернувшись до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка вже сформована, він діяв на підставі чинного законодавства.
В той же час, на думку позивача, згода землекористувача або її відсутність та відсутність правовстановлюючих документів, які підтверджують наявність у користуванні позивача даної земельної ділянки на етапі надання дозволу на розробку документації із землеустрою, не є підставою для відмови в наданні вищевказаного дозволу відповідачем, оскільки такі обставини суперечать частині 7 статті 118 ЗК України.
Скаржником зазначено про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
6.          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючого судді Стрелець Т.Г., суддів ОСОБА_2, Бучик А.Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
7.           05 квітня 2021 року до Верховного Суду від ГУ Держгеокадастру в Одеській області надійшов відзив на касаційну скаргу. Відповідач вважає, що скаржнику правомірно відмовлено у наданні згоди на поділ земельної ділянки, адже розробляти технічну документацію щодо поділу земельної ділянки має право лише власник земельної ділянки або землекористувач за згодою власника земельної ділянки. Натомість скаржником при поданні клопотання не додано до нього документів на підтвердження того, що він є власником запитуваної земельної ділянки або землекористувачем.
З огляду на викладене відповідач просить суд залишити касацій скаргу без задоволення, а судові рішення без змін. 
09 липня 2021 року від позивача до Верховного Суду надійшли письмові пояснення. Позивач вважає, що у відповідача були відсутні обґрунтовані підстави для  прийняття оскаржуваного наказу. Задоволення позову буде належним способом захисту порушених прав позивача.
На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду від 20 грудня 2023 року, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 , яка входить до складу постійної колегії суддів, здійснено за допомогою автоматизованої системи документообігу суду її заміну на суддю Стеценка С.Г.
8.          Верховний Суд ухвалою від 26 грудня 2023 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження з 28 грудня 2023 року.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
9.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 08 травня 2020 року звернувся до ГУ Держгеокадастру в Одеській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00 га, що має кадастровий номер: 5123783400:01:002:0450 (загальна площа 10,816 га) та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів).
До клопотання позивач додав копію паспорта громадянина України, копію ідентифікаційного коду, графічний матеріал на бажану земельну ділянку із зазначенням місця її розташування.
За результатами розгляду зазначеного клопотання 11  червня 2020 року ГУ Держгеокадастру в Одеській області прийняло Наказ № 15-10716/13-20-СГ, яким відмовило гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на поділ зазначеної земельної ділянки площею 10,816 га, з таких підстав: клопотання не відповідає вимогам чинного законодавства; в наданих матеріалах відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують наявність у користуванні позивача даної земельної ділянки (аркуш справи 14 оборотна сторона).
Не погодившись з правомірністю прийнятого відповідачем наказу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
10.           Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції згідно зі статтею 341 КАС України здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 4 Земельного кодексу України (далі - ЗК України ) завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
За приписами статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно із положеннями частин шостої, сьомої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. 
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Згідно із пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Своєю чергою, стаття 79^1 ЗК України визначає, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до термінів, наведених у статті 1 Закону України «Про землеустрій», проект землеустрою - це сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; технічна документація із землеустрою - це сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.
За приписами статті 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Видом документації із землеустрою є, зокрема: й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.
Тобто, згідно з ЗК України способами формування земельної ділянки, є, у порядку відведення земельної ділянки із земель державної, комунальної власності (за відсутності на даній частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок), шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки. На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже частина друга статті 79 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар.
Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 802/1539/17-а та від 08 листопада 2023 року у справі № 580/2043/20.
11.          У справі, що розглядається, позивач звернулася до ГУ Держгеокадастру в Одеській області із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 5123783400:01:002:0450. Тобто, земельна ділянка є сформованою, має кадастровий номер та визначену площу. Відтак формування нової земельної ділянки шляхом поділу сформованої ділянки номер 5123783400:01:002:0450 здійснюється лише за технічною документацією, а не за проектом землеустрою про що помилково зазначив суд першої інстанції.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ГУ Держгеокадастру в Одеській області наказом від 11 червня 2020 року відмовило ОСОБА_1 у наданні дозволу на поділ земельної ділянки з кадастровим номером 5123783400:01:002:0450. Підставами для відмови зазначено, що клопотання не відповідає вимогам чинного законодавства та в наданих матеріалах відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують наявність у користуванні ОСОБА_1 даної земельної ділянки.
Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача ГУ Держгеокадастру в Одеській області керувалось статтями 15-1, 93, 122 ЗК України, статтями 55, 56 Закону України «Про землеустрій», та Положенням про Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 17 листопада 2016 року №308 (у редакції відповідно до наказу Держгеокадастру від 20 лютого 2020 року № 53).
Вирішуючи питання щодо правомірності відмови відповідача у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , колегія суддів КАС ВС зазначає про таке.
Стаття 15^1 ЗК України визначає повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Зокрема пунктом «є^1» статті 15^1 ЗК України визначено, що до його повноважень належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Стаття 93 ЗК України встановлює загальні положення права оренди земельної ділянки. Враховуючи зміст клопотання позивача у задоволенні якого відмовив відповідач, зазначена стаття не стосується спірних правовідносин.
Частина 4 статті 122 ЗК України містить норму, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Стаття 55 Закону України «Про землеустрій» має назву «Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)». Зміст вказаної статті не визначає вимог стосовно технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Відповідно до змісту пункту «є» статті 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок повинна включати згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем.
Колегія суддів КАС ВС вважає, що посилання відповідача на статтю 56 Закону України «Про землеустрій» при відмові у наданні дозволу є помилковими, оскільки вказана норма у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення, визначала склад технічної документації. Тобто застосовуватиметься при розробленні технічної документації, а не на стадії отримання дозволу на розробку. При цьому клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у тому числі, направлене на отримання згоди, передбаченої пунктом «є» статті 56 Закону України «Про землеустрій».
Враховуючи викладене клопотання ОСОБА_1 відповідає пункту й частини 2 статті 25 Закону України «Про землеустрій», а посилання на статті 151, 93, 122 ЗК України, статті 55, 56 Закону України «Про землеустрій» не знайшли свого підтвердження, тому відмова відповідача з підстави невідповідності клопотання чинному законодавству не ґрунтується на законних вимогах.
Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 19 грудня 2023 року у справі                 № 420/5801/20.
12.          Стосовно ненадання ОСОБА_1 правовстановлюючих документів, що підтверджують наявність у заявника в користуванні цієї земельної ділянки, колегія суддів зазначає про таке.
Суди попередніх інстанцій вважали зазначену вимогу відповідача такою, що узгоджується з положеннями статті 26 Закону України «Про землеустрій».
З даним висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів КАС ВС погодитись не може, оскільки суди не надали належної оцінки тому, що оскаржене рішення взагалі не містило посилань на відсутність у позивача права бути розробником зазначеної документації.
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, також врахував положення частини 12 статті 186 ЗК України.
Відповідно до пункту 12 статті 186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок погоджується:
- у разі якщо поділ, об`єднання земельних ділянок здійснюється її користувачем - власником земельних ділянок, а щодо земельних ділянок державної або комунальної власності - органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України;
- у разі поділу, об`єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, - заставодержателем;
- у разі поділу, об`єднання власником земельної ділянки, що перебуває у користуванні, - землекористувачем.
Верховний Суд вважає передчасним поширення на спірні правовідносини вимог, що висуваються до стадії погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, оскільки їй передують стадії отримання відповідного дозволу та розробки технічної документації.
Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 19 грудня 2023 року у справі № 420/5801/20.
Отже відмова органу Держгеокадастру у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок з підстави ненадання правовстановлюючих документів, що підтверджують наявність у заявника в користуванні цієї земельної ділянки, є не обґрунтованою на стадії отримання ним цього дозволу.
З огляду на викладене, клопотання ОСОБА_1 ґрунтується на вимогах закону та спрямоване на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність у спосіб. передбачений законодавством.
Натомість відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні дозволу на поділ земельної ділянки, що перешкоджає йому у реалізації права на отримання земельної ділянки у власність.
13.          Зі змісту оскаржуваних судових рішень та матеріалів справи вбачається, що судами попередніх інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи, але помилково застосовано норми матеріального права, що унеможливило правильне вирішення справи по суті. 
Відповідно до статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Зі встановлених судами обставин вбачається, що позивач не реалізував своє право на безоплатну приватизацію, до клопотання про надання дозволу додано документи, а саме копії паспорта та ідентифікаційного номеру; графічні матеріали на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування, на яких зазначене розташування земельної ділянки.
Оскільки відповідач не навів законних підстав для відмови позивачу у наданні відповідного дозволу, належним способом захисту порушеного права в обставинах цієї справи буде зобов`язання ГУ Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00 га, що має кадастровий номер: 5123783400:01:002:0450 (загальна площа 10,816 га).
14.          Стосовно вимоги позивача про стягнення з ГУ Держгеокадастру в Одеській області на його користь 10 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів КАС ВС зазначає про таке.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).
В контексті наведених правових висновків та обставин справи, що розглядається, що позивач не довів і суди не встановили, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. 
З огляду на сталу правову позицію, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги в цій частині.
У зв`язку з вищевикладеним, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення - скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.
15.          Щодо розподілу судових витрат у даній справі колегія суддів зазначає наступне.
Під час розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій представник позивача - адвокат Ковальчук О.М. заявляв клопотання про стягнення з ГУ Держгеокадастру в Одеській області на користь ОСОБА_1 судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Частиною 7 статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Представником позивача в суді першої інстанції до матеріалів справи додано копії Договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року №10/8, Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року №10/8 - Акт прийому-передачі юридичних послуг клієнту від 03 липня 2020 року, опис юридичних послуг і копію прибуткового касового ордеру.
Пунктом 3 Договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року №10/8 ОСОБА_1 і ОСОБА_3 погодили такі гонорарні відносини: зустріч та усна консультація з клієнтом - 1000 грн / одна година; складання та підготовка клопотань, заяв, запитів - 800 грн / один документ / 1 година; написання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду - 15000 грн один документ / 5 годин; написання заяв, клопотань та подача їх до суду - 800 грн один документ / 1 година; участь адвоката у судових засіданнях в судах першої інстанції - 3000 грн одна година / одне засідання; написання відповіді на відзив / відзиву / заперечення в судах першої інстанції - 3000 грн один документ / дві години; написання апеляційної скарги - 15000 грн один документ / 5-10 годин; написання відповіді на відзив / відзиву / заперечення в судах апеляційної інстанції - 5000 грн один документ / 2-3 години; участь адвоката у судових засіданнях в судах апеляційної інстанції - 3000 грн одна година / одне засідання; написання касаційної скарги - 15000 грн один документ / 5-10 годин; написання відповіді на відзив / відзиву / заперечення в судах касаційної інстанції - 5000 грн один документ / 2-3 години; участь адвоката у судових засіданнях в судах касаційної інстанції - 5000 грн одна година.
Відповідно до Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року №10/8 - Акт прийому-передачі юридичних послуг клієнту від 03 липня 2020 року адвокатом Ковальчуком О.М. були надані позивачу наступні юридичні послуги: зустріч та усна консультація з клієнтом - 1 година - 1000 грн; складання та підготовка клопотання (від 08 травня 2020 року), запитів до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (від 10 лютого, 13 травня і 09 червня 2020 року) - 1 клопотання, 3 запити - 4 години - 3200 грн; написання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду - п`ять годин - 15000 грн; написання клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження - 1 документ - 1 година - 800 грн. Загальна вартість 20000 грн.
Адвокатські послуги вартістю 20000 грн оплачені позивачем, що підтверджено копією прибуткового касового ордеру.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти відшкодування адвокатських витрат на користь позивача.
Верховний Суд враховує заперечення відповідача щодо неспівмірності розміру судових витрат на правничу допомогу заявленим позовним вимогам, складність справи та наявність інших подібних спорів, інтереси позивачів в яких представляє Ковальчук О.М., час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, і робить висновок про те, що слід відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 10000 грн., оскільки саме такий розмір правової допомоги буде співмірним заявленим позовним вимогам.
Стосовно витрат на правничу допомогу, наданих у суді апеляційної інстанції, слід врахувати, що представник позивача надав до апеляційної скарги Додаток №3 до Договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року №10/8 - Акт прийому-передачі юридичних послуг клієнту від 06 жовтня 2020 року, опис юридичних послуг від 05 жовтня 2020 року і копію прибуткового касового ордеру.
У вказаному Додатку № 3 зазначено, що ОСОБА_3 надано позивачу наступні юридичні послуги: зустріч та усна консультація з клієнтом по апеляційній скарзі - 1 година - 1000 грн; написання апеляційної скарги - 6 годин - 1 документ - 15000 грн. Загальна вартість 16000 грн.
Адвокатські послуги вартістю 16 000 грн оплачені позивачем, що підтверджено копією прибуткового касового ордеру.
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції адвокатом позивача було подано до суду Додаток №4 до Договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року №10/3 - Акт прийому-передачі юридичних послуг клієнту від 24 листопада 2020 року, опис юридичних послуг і копію прибуткового касового ордеру.
У вказаному Додатку №4 зазначено, що ОСОБА_3 було надано позивачу наступні юридичні послуги: написання відповіді на відзив на апеляційну скаргу - 1 документ - 3 години - 3000 грн; написання заяви про стягнення судового збору та витрат на професійну правничу допомогу - 1 документ - 1 година - 800 грн. Загальна вартість 3800. Сплачено позивачем, що підтверджено копією прибуткового касового ордеру.
Тобто загальна вартість адвокатських послуг у суді апеляційної інстанції, заявлена позивачем, становить 19800 грн.
Відповідач у суді апеляційної інстанції заперечував проти відшкодування позивачу адвокатських витрат в означеному розмірі.
Колегія суддів враховує те, що в цій справі надання правничої допомоги з приводу вирішення питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з позовом, яка є більш складною, об`ємною і потребувала більшого аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.
Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, розмір відшкодування, отриманий за аналогічні послуги в суді першої інстанцій, колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання апеляційної скарги явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.
Ураховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи, колегія судів касаційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача за апеляційний перегляд судового рішення у розмірі 8000 грн.
У суді касаційної інстанції адвокатом позивача надано Додаток №5 до Договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року №10/3 - Акт прийому-передачі юридичних послуг клієнту від 12 лютого 2021 року з опис юридичних послуг і копію прибуткового касового ордеру.
У вказаному Додатку №5 зазначено, що ОСОБА_3 надано позивачу такі юридичні послуги: зустріч та усна консультація з клієнтом по касаційній скарзі - 1 година - 1000 грн; написання касаційної скарги - 10 годин - 1 документ - 15000 грн. Загальна вартість 16000 грн.
Відповідач у суді касаційної інстанції заперечував проти відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу адвокатом, в означеному розмірі.
Колегія суддів вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача за касаційний перегляд судового рішення у розмірі 7000 грн.
Отже, загальний розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції складає 25000 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, за подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі - 840,80 гривень (квитанції № 74513 від 03 липня 2020 року), за подання апеляційної скарги - 1261, 20 гривню (квитанції № 74729 від 05 жовтня 2020 року), за подання касаційної скарги - 1681,60 гривню (квитанції № 55184 від 15 лютого 2021 року).
Враховуючи результат розгляду касаційної скарги, судові витрати, що складаються із судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру в Одеській області у розмірі 50 відсотків від сплаченої суми судового збору, що складає 3 783, 60 гривні.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у справі № 420/5802/20 - скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11 червня 2020 року №15-10716/13-20-СГ про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на поділ земельної ділянки з кадастровим номер: 5123783400:01:002:0450 (загальна площа 10,816 га), що перебуває у державній власності, із цільовим призначенням землі запасу, розташованої на території Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту).
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки: за цільовим призначенням - землі запасу, державної форми власності, орієнтовною площею 2,00 га, що має кадастровий номер: 5123783400:01:002:0450 (загальна площа 10,816 га) та виділена на викопіюванні (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів).
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (вул. Канатна, 83, 13-й поверх, Одеса, Одеська область, 65012, код ЄДРПОУ 39765871) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ):
судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 3 783, 60 гривні, сплаченого під час розгляду в усіх інстанціях;
судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у судах усіх інстанцій у розмірі 25 000 гривень.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Стрелець Т. Г.
Судді                                                                                                     Стеценко С. Г.
                                                                                                    Бучик А.Ю.