Справа № 301/1391/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України
       15 січня 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
       головуючого судді: Джуги С.Д.
       суддів: Куштана Б.П., Мацунича М.В.
з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Данканич Василь Васильович, на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2023 року у складі судді Бобик О.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-
в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.04.2017 позивач дав у борг відповідачу 10 000 доларів США строком до 01.12.2017, про що останній власноручно написав розписку. Також 25.04.2018 позивач позичив відповідачу 10 000 доларів США строком до 01.12.2018, про що останній написав розписку. 04.03.2021 позивач дав у борг (позичив) відповідачу 10 000 доларів США строком до 04.03.2022, про що відповідач написав розписку. Всього він дав у борг ОСОБА_1 30 000 доларів США. На даний час відповідач борг не повернув, що і змусило його звернутися до суду.
Також зазначає, що по розписці від 12.04.2017, у якій передбачався строк повернення боргу до 01.12.2017 року, ним пропущений строк позовної давності для звернення до суду. Вважає, що такий строк пропустив з поважної причини, оскільки з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин, а він з 2016 року є інвалідом 3-ї групи загального захворювання. За цієї обставини суворо дотримувався карантинних обмежень і тільки на початку травня 2022, у зв`язку з послабленням карантину, звернувся за правовою допомогою до адвоката, а тому просив визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити цей строк.
Крім того зазначає, що кошти по розписці від 04.03.2021 він передавав відповідачеві через особу, яка передала йому розписку від відповідача про отримання цих коштів, тому вказана розписка за змістом відрізняється від 2-х попередніх.
Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 30 000 доларів США за розписками від 12 квітня 2017 року, від 25 квітня 2018 року, від 04 березня 2021 року.
18 січня 2023 року представник позивача ОСОБА_3 подала до суду першої інстанції клопотання, в якому просила залишити без розгляду позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 10 000 дол. США за розпискою від 25 квітня 2018 року.
Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_3 задоволено. Позовну вимогу ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 боргу за розпискою від 25 квітня 2018 року залишено без розгляду.
З врахуванням наведеного, представник позивача ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 20 000 доларів США за розписками від 12 квітня 2017 року (10 000 дол. США) та від 04 березня 2021 року (10 000 дол. США).
       Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2023 року змінені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики (розписок) у сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, яка складається з: 10 000 (десять тисяч) доларів США за розпискою від 12 квітня 2017 року та 10 000 (десять тисяч) доларів США за розпискою від 04 березня 2021 року. Вирішено питання по судовим витратам.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Данканич В.В. просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову, оскільки зміст розписок від 12 квітня 2017 року та від 04 березня 2021 року не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність у наданих позивачем розписках зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин. Також судом першої інстанції помилково поновлено строк позовної давності, оскільки в даному випадку строк повернення позики в розписці від 12 квітня 2017 року визначено сторонами до 01 грудня 2017 року, а тому з даної дати розпочав свій відлік строк позовної давності, який закінчився 01 грудня 2020 року. Протягом вказаного строку позивач не реалізував своє право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за розпискою від 12 квітня 2017 року, а звернувся лише 20 травня 2022 року. Будь-яких обставин, які є об`єктивно непереборними та які б переконливо підтверджували неможливість подання позивачем до суду позову, позивачем вказано не було.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Микита М.Ф. заперечила апеляційну скаргу, просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Інші учасники справ в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Задовольняючи змінені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договори позики від 12.04.2017 та 04.03.2021, за якими відповідач отримав від позивача грошові кошти, однак свої зобов`язання за договором відповідач не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.
З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. 
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріалами справи встановлено, що згідно розписки від 12.04.2017 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.12.2017 року. 
Відповідно до розписки від 04.03.2021 року слідує, що ОСОБА_1 взяв 10 000 доларів США від ОСОБА_2 на період з 04.03.2021 року до 04.03.2022 року.
Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Суд першої інстанції правильно встановив, що наявні у матеріалах справи розписки від 12.04.2017 року та 04.03.2021 є борговими, так як у них чітко зазначено про одержання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі по 10 000 доларів США за кожною розпискою саме в борг та обов`язок повернути такі кошти в строк до 01.12.2017 року та відповідно з 04.03.2021 року до 04.03.2022 року.
Матеріалами справи доведено, що відповідач згідно договорів позики (розписок) зобов`язаний повернути загальну суму боргу 20 000 доларів США., яка складається з: 10 000 (десять тисяч) доларів США за розпискою від 12 квітня 2017 року та 10 000 (десять тисяч) доларів США за розпискою від 04 березня 2021 року.
       Відповідач ОСОБА_1 не подав жодних доказів на спростування даних обставин.
Будь-які докази про повернення грошових коштів за укладеними договорами позики в матеріалах справи відсутні.
Оскільки відповідачем не виконані зобов`язання за договорами позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми боргу за договорами позики.
Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно поновлено позивачу строку позовної давності слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у розписці від 12 квітня 2017 року зобов`язався повернути борг у строк до 01 грудня 2017 року, а тому початком перебігу строку позовної давності є саме ця дата. Зважаючи на те, що у справі, яка розглядається встановлено 3-річний строк позовної давності, то позивач повинен був звернутися до суду не пізніше 01 грудня 2020 року.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 20 травня 2022 року.
Разом з цим, 02.04.2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 (зі змінами і доповненнями) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року встановлено на усій території України карантин, який в подальшому неодноразово був продовжений відповідними постановами Кабінету Міністрів України та триває до цього часу.
Позивач звернувся в суд з позовом – 20 травня 2022 року, тобто в період коли строки позовної давності (ст. 257 ЦК України) були продовжені на строк дії карантину.
Враховуючи приписи ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу строку позовної давності, трирічний строк позовної давності за вимогами позивача, як станом на дату початку в країні карантину, так і на час подачі позову та ухвалення рішення судом першої інстанції не сплинув, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов. 
Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,–
       постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 січня 2024 року.
       
Головуючий: 

Судді: