ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/21506/23	Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/331/24 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючого - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря - Сович Н.А. 
сторін: передставника позивача –
адвоката Вереса М.Я., представника Тернопільської обласної прокуратури – Марцун А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/21506/23 за апеляційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2023 року, ухвалене суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 01 січня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Тернопільської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -
ВСТАНОВИВ:
       у листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Тернопільської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
       В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 06 липня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 32015210000000079 відносно ОСОБА_1 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України.
       07 грудня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 32015210000000079 відносно ОСОБА_1 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.
       30 травня 2016 року ОСОБА_1 безпідставно повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212, ч. 1 ст. 382 КК України.
       07 червня 2016 року відносно позивача  постановою слідчого судді було обрано запобіжний захід у вигляді застави та покладено наступні обов`язки: з`являтися за першою вимогою до слідчого, прокурора чи суду залежно від стадії кримінального провадження; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування із працівниками ФОП ОСОБА_2 , які проходять свідками у кримінальному провадженні, за виключенням спілкування із даними свідками виключно по робочих питаннях. Також було накладено арешт на майно без права на відчуження. 
       22 червня 2016 року ОСОБА_1 було змінено повідомлення про підозру та пред`явлено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 382 КК України. В подальшому, йому було вручено обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування та направлено справу для подальшого розгляду по суті до Підволочиського районного суду Тернопільської області.
       01 березня 2021 року у справі № 604/597/16-к вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 було визнано невинуватим та виправдано через відсутність в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 382 КК України.
       04 жовтня 2021 року ухвалою Тернопільського апеляційного суду вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.03.2021 відносно ОСОБА_1 залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
       Представник позивача зазначив, що у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, позивач перебував під слідством та судом з 30 травня 2016 року до 09 листопада 2022 року, і йому спричинено моральну шкоду, яку слід стягнути з держави на його користь в розмірі 1 000 000,00 грн.
       Вказана моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок дій органів досудового розслідування, зокрема інформація про начебто вчинене ним кримінальне правопорушення була розміщена у відкритому доступі в мережі інтернет, що негативно вплинуло на його соціальні зв`язки та спілкування із знайомими та оточенням. Тривалий час, а саме більше п`яти років він перебував у стані цілодобового морально-психологічного стресу.         Внаслідок пред`явленого йому обвинувачення виникли проблеми у професійній діяльності, оскільки, у зв`язку із розглядом кримінального провадження контрагенти відмовлялися з ним співпрацювати боячись зустрічних перевірок контролюючих органів.
       Відтак, безпідставне перебування під слідством та судом призвело до порушення звичного устрою життя ОСОБА_1 та втрати соціальних зв`язків, повне відновлення яких є неможливим. По даний час, при спілкуванні із контрагентами, родичами, друзями та знайомими, ОСОБА_1 змушений докладати чималих зусиль для спростування інформації щодо відкритого відносно нього кримінального провадження.
       Крім того, ОСОБА_1 довший час не міг належним чином розпорядитися своїм майном, на яке був накладений арешт. Вказане, однозначно, вплинуло на майновий стан ОСОБА_3 , оскільки у сприятливий для нього час він не мін продати майно та отримавши відповідні кошти належно розпорядитися ним та отримати прибуток.
       У зв`язку з не досягненням згоди, щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові та тим, що положеннями чинного законодавства України передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі відшкодування моральної шкоди, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 1000000,00 грн.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Тернопільської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду – задоволено частково.
       Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 450000,00 грн. 
       У задоволенні інших позовних вимог відмовлено
       Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Тернопільська обласна прокуратура подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.12.2023 у справі № 607/21506/23 в частині стягнення 450 000,00 грн та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
       Вказує, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, обставини, які визнані судом доведеними, не підтверджуються наявними у справі доказами.
       Крім того, позивачем до позову долучено докази, які на думку заявника не можуть слугувати доказами понесених моральних страждань, а отже твердження ОСОБА_1 про понесені моральні страждання не підтверджені жодними доказами. У позовній заяві та доданих документах позивачем не наведено, а судом у ході розгляду справи не встановлено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, не розкрито зміст заподіяної шкоди.
       Відтак, всупереч ст.81 ЦПК України належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували зміст заподіяної йому моральної шкоди; характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його жиитті та погіршення стану здоров`я; причинно-наслідковий зв`язок між діями та рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду та заподіяною позивачеві моральною шкодою, позивачем не надано.
       Більше того, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду.
       Навпаки, в ході досудового розслідування кримінального провадження №32015210000000079 органи досудового розслідування діяли згідно вимог КПК України, та їх вчинення є обов`язковими для них.
Будь-які рішення чи дії органів досудого розслідування щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались стороною захисту, факти скасування відповідних судових рішеннь, якими надано дозвіл на проведення дій органом досудового розслідування у межах даного кримінального провадження відсутні.
Також позивач не перебував під вартою, відстроненний від займаної посади не був, а проведення обшуку за місцем здійснення господарської діяльності та тимчасового доступу до речей та документів у ОСОБА_1 здійснювалось на виконання ухвал слідчих суддів відповідно до вимог КПК України, тому саме лише здійснення таких заходів органів досудого розслідування не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.
Звертає увагу на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми статтей 23, 1176 ЦК України, статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Від Державної казначейської служби України (далі за тексом ДКС України) надійшов відзив на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури в якому просить задовольнити апеляційну скаргу, з підстав та мотивів викладених у ній. 
Зазначає, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Таким чином, задоволення позовних вимог, щодо стягнення шкоди  шляхом списання з єдиного казначейського рахунку є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, оскільки саме ДКС України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з позивачем і жодної шкоди не заподіяло, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві органами досудового слідства.
       Також, звертає увагу суду на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16  зазначено, що:
« необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.
       Прокурор Марцун А.А. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, зіславшись на мотиви викладені у ній.
       У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Верес М.Я., проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без мін.
       Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету, однак через систему «Електронний Суд» надіслав до Тернопільського апеляційного суду заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника. 
       Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
       Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
       У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що 06.07.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення за фактом ухилення від сплати податків фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та зареєстровано кримінальне провадження № 32015210000000079 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212 КК України.
       Досудове розслідування проводилося Головним управлінням ДФС у Тернопільській області.
       Надалі, 07.12.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення за фактами невиконання судового рішення ОСОБА_1 та зареєстровано кримінальне провадження № 32015210000000079 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України.
       30.05.2016 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 212, ч.1 ст.382 КК України, про що свідчить повідомлення про підозру від 30.05.2016.
        17.06.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення за фактом підроблення документів ОСОБА_1 та зареєстровано кримінальне провадження № 32016210000000031 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 358 КК України.
       Також, 17.06.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення за фактом використання підроблених документів ОСОБА_1 та зареєстровано кримінальне провадження № 32016210000000032 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 358 КК України.
       Надалі, матеріали досудових розслідувань у вказаних кримінальних провадженнях об`єднано в одне кримінальне провадження під єдиним номером № 32015210000000079 від 06.07.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 212 КК України, частиною 1 статті 382 КК України, частиною 2 статті 358 КК України та частиною 4 статті 358 КК України.
       Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 18.09.2015 у справі № 607/12007/15-к, 21.09.2015 проведено обшук за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 з метою відшукання документів, що стосуються фінансово-господарських операції із придбання, переробки та реалізації сої тощо.
       Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 18.12.2015 у справі № 607/13741/15-к, 24.12.2015 проведено обшук за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 з метою відшукання вказаних вище документів, що свідчать про фінансово-господарські операції із придбання, переробки та реалізації сої тощо.
       Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 02 червня 2016 року у справі № 607/12007/15-к було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , без права на відчуження.
       Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 07 червня 2016 року у справі № 607/12007/15-к, ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді застави та покладено наступні обов`язки: з`являтися за першою вимогою до слідчого, прокурора чи суду залежно від стадії кримінального провадження; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування із працівниками ФОП ОСОБА_2 , які проходять свідками у кримінальному провадженні, за виключенням спілкування із даними свідками виключно по робочих питаннях.
       За результатами досудового розслідування, на розгляд до Підволочиського районного суду скеровано обвинувальний акт від 10 лютого 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 382 КК України.
       01 березня 2021 року у справі № 604/597/16-к вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у інкримінованих йому органами досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 382 КК України та виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінальних правопорушень.
       04 жовтня 2021 року ухвалою Тернопільського апеляційного суду вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.03.2021 відносно ОСОБА_1 залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року, ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 450 000,00 грн, оскільки ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 30.05.2016 по 04.10.2021, тобто 64 місяців і 4 днів, відбувалось порушення його честі, гідності та ділової репутації, внаслідок тривалого кримінального провадження, порушення соціальних зв`язків, в тому числі, із друзями, близькими, знайомими внаслідок поширення інформації про можливість вчинення особою кримінального правопорушення.
       А, тому враховуючи характер, обсяг і тривалість страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з тривалим перебуванням під слідством та судом, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв`язків і стосунків з іншими людьми, негативні впливи, що було пов`язано із необхідністю докладати значних зусиль для відновлення та організації свого життя, погіршення стану здоров`я, та визначаючи позивачу розмір моральної шкоди, суд вважав, що мінімальний розмір моральної шкоди гарантований державою, а саме Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто із розрахунку мінімальної заробітної плати за кожен місць перебування позивача під вартою, не буде враховувати усю глибину понесених ним моральних страждань, а тому, суд виходячи із принципу розумності та справедливості, визначив розмір моральної шкоди в сумі 450 000,00 грн, яка відповідатиме принципам розумності, виваженості та справедливості.
       Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, виходячи з такого.
Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
       Згідно із положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом.
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
       Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
       Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
       Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).
       Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).
       Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
       У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
       У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
       Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
       Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлена мінімальна заробітна плата у розмірі: з 1 січня - 6700 грн 00 коп.
       Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 64 місяці і 4 дні, починаючи з 30 травня 2016 року (повідомлено про підозру у вчиненні злочину) до 04 жовтня 2021 року (дата набрання вироком суду законної сили).
       Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування, складає 429 664,52 грн. (64 місяці х 6700 грн. = 428 800,00; 4 дні х 6700 грн / 31 день жовтня 2021 року = 864,52 грн.).
       Разом з тим, звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду 1 000 000,00 грн.
       Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону.
       Зокрема, визначив розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань позивача, те, що незаконні дії органів досудового розслідування завдали йому моральної шкоди.
       Моральною шкодою визнаються душевні страждання, заподіяні позивачу внаслідок повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, пред`явлення обвинувачення, накладення арешту на майно та незаконного тривалого перебування під слідством і судом з 30 травня 2016 року до 04 жовтня 2021 року, що призвело до порушення його честі, гідності та ділової репутації, порушення сімейних зв`язків і стосунків з іншими людьми, відновлення життєвих та ділових зв`язків, погіршення стану здоров`я.
       Враховуючи наведене, місцевий суд обґрунтовано дійшов до переконання, що моральна шкода в розмірі 450 000,00 грн буде співмірна із перенесеними ОСОБА_1 моральними стражданнями та відповідає принципу розумності та справедливості.
       Посилання заявника Тернопільської обласної прокуратури про те, що позивачем не наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки матеріалами справи підтверджено, зокрема, повідомленням про підозру від 30 травня 2016 року, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду про арешт майна від 02 червня 2016 року, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду про застосування запобіжного заходу у вигляді застави від 07 червня 2017 року з покладенням певних обов`язків, вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 березня 2021 року, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року.
       Отже, позивачем доведено, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя та власність, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.
       Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду є безпідставними, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку постановлення судом виправдувального вироку (пункт 1 частини першої статті 2 вказаного Закону). Тобто за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
       Разом із тим, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухваливши правильне по суті судове рішення, однак помилково зазначив у резолютивній частині рішення про стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 450 000,00 грн., а тому рішення суду першої інстанції належить змінити, з викладенням абзацу другого резолютивної частини в такій редакції: “Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 450 000,00 грн”, виходячи із такого.
       Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
       Колегія суддів зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду.
       Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 461/5201/19.
       Крім того, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
       Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17, від 14 вересня 2022 року у справі №415/1009/21 , від 07 грудня 2022 року у справі №461/9982/19.
       Інші доводи апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
       У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
       Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури, та зміни рішення суду в частині викладення його резолютивної частини.
Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення суду Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2023 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: “Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування моральної шкоди в розмірі 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок”.
В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 березня 2024 року.

Головуючий:                                                                 Н. М. Храпак

Судді:                                                                         Б.О. Гірський

                                                                               М.В. Хома