ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"06" лютого 2024 р.           Справа№ 910/10358/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Демидової А.М. 
          Ходаківської І.П. 

за участю секретаря судового засідання  Невмержицької О.В. 
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 06.02.2024 
розглянувши у відкритому  судовому засіданні  апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 (повний текст складено 31.10.2023)
у справі №910/10358/23 (суддя    Картавцева Ю.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія»
до Антимонопольного комітету України
про визнання недійсним рішення,                                      

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Антимонопольного комітету України (далі по тексту - відповідач, Комітет) про визнання недійсним рішення тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України №7-р/тк від 02.06.2023 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладення штрафу» (далі по тексту - Рішення) та стягнення судових витрат.
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на надання на вимогу відповідача №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 повної та вичерпної інформації про всіх юридичних осіб, пов`язаних з позивачем відносинами контролю, з описом назви, виду відносин, інформації про конкретний розмір у відсотковому виразі частки, та всіх фізичних осіб, які пов`язані з позивачем відносинами контролю, з зазначенням прізвища, ім`я та по батькові, дані про відносини та про конкретний розмір у відсотковому виразі частки (лист №167-СЛ-2053-1122). При цьому відповідач, запитуючи інформацію у позивача, не конкретизував, стосовно яких осіб позивач має надати інформацію, та мав врахувати об`єктивну можливість позивача надати інформацію в обсязі, що ним очікується. Крім того, Комітетом, при прийнятті спірного Рішення, не враховано, що Конституцією України та законодавством про захист інформації (персональних даних) позивачу заборонено збирати та поширювати інформацію щодо персональних даних фізичних осіб, та неправильно застосовано статтю 63 Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11.01.2001 №2210-III (далі по тексту - Закон №2210-III). 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 позов задоволено; визнано недійсним рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України №7-р/тк від 02.06.2023 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу»; стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2  684,00  грн. 
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при прийнятті оспорюваного рішення Комітет неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи; обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, є недоведеними і не підтвердженими належними і допустимими доказами; висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав Комітету інформацію про всіх пов`язаних відносинами контролю фізичних та юридичних осіб, що надає можливість оцінити їх вплив на діяльність позивача і кожного суб`єкта господарювання, пов`язаного відносинами контролю, а також оцінити частку кожного суб`єкта господарювання з урахуванням всіх відносин контролю, про необхідність оцінки яких Комітет вказав у п. 47 Рішення.
Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, оскільки Комітет не запитував у позивача інформацію щодо фізичних осіб, що є: чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами фізичних осіб, які не мають відношення до позивача та суб`єктів господарювання, з якими позивач не пов`язаний відносинами контролю. Як зазначає відповідач, позивач не надав доказів на підтвердження того, що фізичні особи не надали згоду на розповсюдження персональних даних. Вимога Комітету пов`язана з виконанням покладених на Комітет завдань із захисту економічної конкуренції (проведення дослідження) становить законне втручання в особисте життя таких абонентів в інтересах економічного добробуту у розумінні частини першої статті 32 Конституції України. 
Як зазначає відповідач, пов`язаність юридичних та/або фізичних осіб покладає на них додаткові зобов`язання, зокрема, статтею 63 Закону №2210-III, за якою суб`єкти господарювання, пов`язані відносинами контролю відповідно до статті 1 вказаного Закону зобов`язані забезпечувати обмін інформацією між собою, у тому числі стосовно випадків, передбачених частиною 2 статті 22 вказаного Закону, та вживати заходів у спосіб та обсязі, необхідних для забезпечення запобігання порушень законодавства про захист економічної конкуренції. При цьому невиконання іншими суб`єктами вимог Закону не звільняє інших суб`єктів господарювання, якими повинна бути надана інформація чи які повинні вжити заходів, від відповідальності. 
У даній справі Компанія «T.G.I. GAS HOLDING LIMITED» є єдиним учасником та володіє 100% статутного капіталу позивача та відповідно є єдиними суб`єктом господарювання у розумінні статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ненадання Компанією «T.G.I. GAS HOLDING LIMITED» інформації не звільняє позивача від відповідальності за порушення, передбачене пунктом 13 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції». 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2023 апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходатківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.11.2023 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10358/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23.
Матеріали справи №910/10358/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 30.11.2023. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.12.2023 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 16.01.2024 о 12 год. 00 хв.  
Згідно письмового відзиву на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення та просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 без змін, посилаючись на відсутність повноважень та правових інструментів для пошуку та збирання інформації, запитуваної Комітетом у пункті 1.3 Вимоги. У позивача відсутній обсяг повноважень щодо витребування особистої інформації стосовно фізичних осіб та їх рідних. При цьому відповідач, реалізуючи своє право вимагати від суб`єкта господарювання інформацію, мав врахувати об`єктивну можливість останнього надати запитувану інформацію.  
Щодо застосування статті 63 Закону №2210-III, то, як вказує позивач, він повністю виконав вимогу Комітету (пункти 1.1, 1.2 Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022), вказана норма не підлягала застосуванню у даному випадку, Комітет фактично спотворює зміст вказаної норми. 
У судових засіданнях 16.01.2024 та 30.01.2024 Північним апеляційним господарським судом оголошувалась перерва. 
30.01.2024 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
30.01.2024 представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 залишити без змін.  
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, пояснення по справі, заслухавши пояснення представників відповідача та позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» від 26.11.1993 №3659-ХІІ (далі по тексту - Закон №3659-ХІІ) Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.
Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.
Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, уповноважених з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.
Основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині:
1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;
2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб`єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій;
3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції;
4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції;
5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері публічних закупівель;
6) проведення моніторингу державної допомоги суб`єктам господарювання та здійснення контролю за допустимістю такої допомоги для конкуренції (стаття 3 Закону №3659-ХІІ). 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 вказаного Закону у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.   
З матеріалів даної справи вбачається, що Комітетом, відповідно до покладених законодавством повноважень, проводилось дослідження від 18.06.2021 №13-06/607 та від 06.09.2022 №13-01/240 щодо можливого порушення законодавства про захист економічної конкуренції в діях операторів газорозподільних систем (далі - Оператори ГРМ), які полягали у маніпулюванні даними протягом листопада 2020 року та травня 2022 року з боку Операторів ГРМ на користь пов`язаних газопостачальних компаній, у вигляді заниження показників про остаточні прогнозовані обсяги відборів/споживання споживачів пов`язаних газопостачальних компаній, що не вимірюються щодобово, на підставі яких здійснюється попередня алокація, до обсягів реальних подач природного газу пов`язаних газопостачальних компаній в газотранспортну систему, які призвели до недоотриманої суми вартості щодобового негативного небалансу та своїми діями спотворювали конкуренцію.   
З метою повного, всебічного та об`єктивного проведення зазначених досліджень, керуючись статтями 7, 16, 22 та 22-1 Закону №3659-ХІІ, Комітет звернувся до позивача із вимогою №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 «Про надання інформації» (а.с. 15-16), в якій просив позивача у десятиденний строк з дня отримання цієї вимоги надати Комітету наступну інформацію:  
Вичерпний перелік суб`єктів господарювання [назва, адреса, вид відносин, вказавши конкретний розмір у відсотковому виразі частки (паю, акцій) тощо], пов`язаних відносинами контролю з позивачем у розумінні статті 1 Закону №2210-III та опис відносин контролю з ними у період з жовтня 2020 року по дату отримання цієї вимоги, а саме: 1.1 надати перелік юридичних та фізичних осіб, що пов`язані відносинами контролю з позивачем у розумінні статті 1 Закону №2210-III, за формою, що наведена у таблиці 1; 1.2 надати перелік фізичних осіб, які заміщають посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу у позивача та суб`єктах господарювання, що пов`язані з ним відносинами контролю у розумінні статті 1 Закону №2210-III, за формою, що наведена у таблиці 2; надати перелік дієздатних фізичних осіб, що є: чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами осіб, які входять до складу суб`єктів господарювання, що пов`язані з позивачем відносинами контролю у розумінні статті 1 Закону №2210-III, за формою, що наведена у таблиці 3. 
Листом №167-СЛ-2053-1122 від 25.11.2022 позивач надав Комітету інформацію запитувану у пунктах 1.1, 1.2 Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022. Щодо запитуваної пунктом 1.3 Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022, то позивач вказав на відсутність такої інформації, оскільки фізичні особи не надали згоди на розповсюдження персональних даних та передачу своїх даних третім особам (а.с. 32). 
Розпорядженням державного уповноваженого №01/257-р від 12.12.2022 розпочато розгляд справи №128-26.13/79-22 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді подання інформації в неповному обсязі Комітету на Вимогу №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 у встановлений строк (а.с. 17-18). 
23.03.2023 Комітет прийняв подання щодо попередніх висновків у справі №128-26.13/79-22 (а.с. 15-21), яким запропоновано визнати, що позивач вчинив порушення, передбачене пунктом 14 статті 50 Закону №2210-III у вигляді подання інформації у неповному обсязі на Вимогу №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022; накласти на позивача штраф у розмірі до одного відсотка доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації (товарів, робіт, послуг) за останній звітній рік, що передував року, в якому накладається штраф. 
Позивач надав відповідь на подання від 10.04.2023 №167-СЛ-88-0423 (а.с. 22-26), за якою просив Комітет закрити провадження у справі на підставі статті 49 Закону №2210-III, оскільки при наданні відповіді на вимогу позивач надав повний обсяг інформації, який був у нього в наявності та розпорядженні; запитувана інформація стосується фізичних осіб, які не мають жодного відношення до позивача та суб`єктів господарювання, пов`язаних з ним відносинами контролю; у позивача відсутні правомочності на збирання та поширення такої інформації; для збирання та поширення персональних даних та іншої конфіденційної інформації про фізичних осіб, які не мають жодного стосунку до позивача, необхідно мати згоду таких фізичних осіб; такої згоди у позивача також не має.     
02.06.2023 Комітетом прийнято рішення № 7-р/тк «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (далі по тексту - Рішення) (а.с. 28-32), яким: визнано, що позивач вчинив порушення, передбачене пунктом 14 статті 50 Закону №2210-III, у вигляді подання інформації в неповному обсязі Антимонопольному комітету України на Вимогу Голови Антимонопольного комітету України - державного уповноваженого № 128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 у встановлений ним строк; за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення, на позивача накладено штраф у розмірі 36 171 120 грн.
Спір виник через те, що позивач вважає, що наявні підстави, передбачені статтею 59 Закону №2210-III для визнання недійсним Рішення. 
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності позивача є: код КВЕД 35.23. Торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи (основний). Позивач є суб`єктом господарювання відповідно до статті 1 Закону №2210-III, якою визначено, що суб`єктом господарювання є юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, пов`язаних відносинами контролю. Суб`єктами господарювання визнаються також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності. Господарською діяльністю не вважається діяльність фізичної особи з придбання товарів народного споживання для кінцевого споживання. 
Як встановлено судом і зазначене слідує з матеріалів справи, Комітет звернувся до позивача із вимогою №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 «Про надання інформації» (а.с. 15-16), в якій просив позивача у десятиденний строку з дня отримання цієї вимоги надати Комітету наступну інформацію:  
Вичерпний перелік суб`єктів господарювання [назва, адреса, вид відносин, вказавши конкретний розмір у відсотковому виразі частки (паю, акцій) тощо], пов`язаних відносинами контролю з позивачем у розумінні статті 1 Закону №2210-III та опис відносин контролю з ними у період з жовтня 2020 року по дату отримання цієї вимоги, а саме: 1.1 надати перелік юридичних та фізичних осіб, що пов`язані відносинами контролю з позивачем у розумінні статті 1 Закону №2210-III, за формою, що наведена у таблиці 1; 1.2 надати перелік фізичних осіб, які заміщають посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу у позивача та суб`єктах господарювання, що пов`язані з ним відносинами контролю у розумінні статті 1 Закону №2210-III, за формою, що наведена у таблиці 2; надати перелік дієздатних фізичних осіб, що є: чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами осіб, які входять до складу суб`єктів господарювання, що пов`язані з позивачем відносинами контролю у розумінні статті 1 Закону №2210-III, за формою, що наведена у таблиці 3. 
Статтею 22 Закону №3659-ХІІ визначено, що розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов`язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом.
Невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.
За приписами статті 22-1 названого вище Закону суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю, інші юридичні особи, їх структурні підрозділи, філії, представництва, їх посадові особи та працівники, фізичні особи зобов`язані на вимогу органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення подавати документи, предмети чи інші носії інформації, пояснення, іншу інформацію, в тому числі з обмеженим доступом, банківську, нотаріальну таємницю, податкову, статистичну звітність незалежно від її місцезнаходження, що перебуває у їх володінні та/або користуванні або доступна їм, необхідну для виконання Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції та про державну допомогу суб`єктам господарювання. Інформація, що становить банківську таємницю, надається у порядку та обсязі, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність».
Документи, статистична та інша інформація, необхідні для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції та про державну допомогу суб`єктам господарювання, надаються на вимогу органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення безкоштовно. Вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України можуть передбачати як одноразове, так і періодичне надання інформації.
Листом №167-СЛ-2053-1122 від 25.11.2022 позивач надав Комітету інформацію запитувану у пунктах 1.1, 1.2 Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022. Щодо запитуваної пунктом 1.3 Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022, то позивач вказав на відсутність такої інформації, оскільки фізичні особи не надали згоди на розповсюдження персональних даних та передачу своїх даних третім особам (а.с. 32). 
Як стверджує позивач, запитувана у пункті Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 інформація відсутня також у суб`єкта господарювання, пов`язаного з позивачем відносинами контролю - Компанії «T.G.I. GAS HOLDING LIMITED», яка є єдиним учасником та володіє 100% статутного капіталу позивача. 
У відповідь на запит позивача від 18.11.2022 №167-СЛ-2041-11-1122 Компанія «T.G.I. GAS HOLDING LIMITED» листом від 24.11.2022 повідомила, що у Компанії відсутня інформація та запитувані позивачем дані про дієздатних осіб, що є чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами фізичних осіб, які входять до складу суб`єктів господарювання, що пов`язані з T.G.I. GAS HOLDING LIMITED та позивачем відносинами контролю у розумінні статті 1 Закону №2210-III. При цьому Компанія зазначила, що запитувана позивачем інформація про фізичних осіб є персональною інформацією та охороняється законодавством про захист персональних даних, що потребує окремої згоди таких осіб. Крім того, T.G.I. GAS HOLDING LIMITED не володіє правомочностями щодо витребування інформації щодо фізичних осіб, що є чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами фізичних осіб, які входять до складу суб`єктів господарювання, що пов`язані з позивачем, а тим більше щодо їх паспортних та персональних даних. Нотаріально посвідчений переклад листа міститься у матеріалах справи (а.с. 55).      
Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач на Вимогу відповідача відреагував вчасно, оскільки відповідно до повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення № 0303515291469 позивач отримав Вимогу 17.11.2022, останній день надання інформації на Вимогу припадав на 27.11.2022, а тому останній день надання інформації позивачем на Вимогу припадав на 28.11.2022, що відповідає приписами частини 2 статті 62 Закону №2210-III. Проти чого учасники справи не заперечують. 
Відповідно до статті 9 Закону №3659-ХІІ Голова Антимонопольного комітету України має статус державного уповноваженого, передбачений цим Законом.
Згідно із частиною 7 статті 6 Закону №3659-ХІІ державний уповноважений Комітету є органом Комітету.
Відповідно до статті 16 Закону №3659-ХІІ державний уповноважений Комітету має право при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.
Положеннями статей 22 та 22-1 Закону №3659-ХІІ передбачено, що вимоги державного уповноваженого Комітету є обов`язковими для виконання у визначений ним строк; суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю, інші юридичні особи, їх структурні підрозділи, філії, представництва, їх посадові особи та працівники, фізичні особи зобов`язані на вимогу державного уповноваженого АМК подавати документи, предмети чи інші носії інформації, пояснення, іншу інформацію, в тому числі з обмеженим доступом та банківську таємницю, необхідну для виконання Комітетом завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.  
Виходячи зі змісту статей 22, 22-1 Закону №3659-ХІІ розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України щодо подання суб`єктами господарювання та інших документів, інформації тощо, необхідних для виконання цими органами завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції, є обов`язковими для виконання у визначені ними строки.
В силу приписів статей 3, 6, 7, 16, 22, 22-1 Закону №3659-ХІІ та статті 1 Закону №2210 Комітет у межах наданих йому повноважень має право витребувати необхідну для розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції іншими суб`єктами господарювання, а суб`єкт господарювання, у свою чергу, зобов`язаний надати достовірну та повну інформацію у встановлений строк (наведена позиція Верховного Суду є сталою та послідовною і узгоджується з висновком щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 зі справи №922/2274/17, від 19.06.2018 зі справи №917/1410/17, від 16.01.2020 зі справи №922/1203/19, від 28.01.2021 зі справи №910/9166/19, від 30.11.2021 зі справи №904/4203/20, від 09.03.2023 зі справи №910/1546/22, від 09.05.2023 зі справи №910/2852/22).
Таким чином, враховуючи положення наведених норм чинного законодавства, а також встановлені фактичні обставини справи, Комітет у межах наданих йому повноважень мав право витребувати у суб`єкта господарювання відповідну інформацію (необхідну для проведення розслідування у справі №128-26.13/79-22), а останній зі свого боку, зобов`язаний був надати відповідну інформацію у повному обсязі та у встановлені Комітетом строки.  
Законодавство про захист економічної конкуренції не містить вичерпного переліку випадків, у яких уповноважені особи Комітету мають право вимагати відповідну інформацію у суб`єктів господарювання та інших осіб.
Суд звертає увагу на те, що обов`язок надання інформації на запит (вимогу) уповноваженої особи Комітету повинен виконуватися суб`єктом господарювання незалежно від того, чи розпочата органом АМК справа про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Інформація може бути витребувана як під час розгляду заяв, так і під час розгляду справ, а також в інших випадках, передбачених законом.
Закон №3659-ХІІ та інші нормативно-правові акти не містять положень про право суб`єктів господарювання на відмову від виконання вимоги уповноваженої особи Комітету щодо подання інформації, необхідної для реалізації завдань, покладених на Комітет. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 910/1589/17, від 17.09.2019 у справі                     №904/332/19, від 24.10.2019 у справі № 904/781/19, від 19.12.2019 у справі                          № 910/12403/18.
Законодавчі акти України про захист економічної конкуренції не обмежують коло тих суб`єктів господарювання, у яких органом Антимонопольного комітету може бути витребувана інформація, лише тими особами, які беруть участь у справі.
Саме орган Комітету визначає форму, спосіб та строк надання інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.
Законодавство про захист економічної конкуренції не наділяє суб`єкта господарювання правом на власний розсуд вирішувати питання щодо форми, способу та доцільності витребування органом Комітету інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 915/827/18, від 04.07.2019 у справі № 910/13461/18, від 01.08.2019 у справі №910/15697/18, від 07.08.2019 у справі №910/13460/18, від 07.08.2019 у справі №910/13472/18, від 26.09.2019 у справі № 910/12393/18.
Верховний Суд послідовно викладав правову позицію щодо того, що саме орган Комітет визначає форму, спосіб та строк надання інформації, необхідної для виконання завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції (постанови Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №915/827/18, від 01.08.2019 у справі №910/15697/18, від 21.11.2019 у справі №908/24/19, від 16.01.2020 у справі №910/12392/18, від 23.01.2020 у справі №922/1124/18, від 23.01.2020 у справі №910/13204/18).
Статтею 63 Закону №2210-III визначено, що суб`єкти господарювання, пов`язані відносинами контролю відповідно до статті 1 цього Закону, зобов`язані забезпечувати обмін інформацією між собою, в тому числі стосовно випадків, передбачених частиною другою статті 22 цього Закону, та вживати інших заходів у такий спосіб та у такому обсязі, які б забезпечували запобігання вчиненню порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
У статті 1 Закону №2210-III містяться наступні терміни: контроль - можливість однієї чи декількох юридичних та/або фізичних осіб чинити вирішальний вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання. Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами. Можливість однієї чи більше (декількох) пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб чинити вирішальний вплив - спосіб відносин між суб`єктами господарювання, що характеризується відсутністю в особи, стосовно якої здійснюється вплив, здатності завжди незалежно (самостійно) визначати свою господарську поведінку на ринку;
інформація - відомості в будь-якій формі й вигляді та збережені на будь-яких носіях (у тому числі листування, книги, помітки, ілюстрації (карти, діаграми, органіграми, малюнки, схеми тощо), фотографії, голограми, кіно-, відео-, мікрофільми, звукові записи, бази даних комп`ютерних систем або повне чи часткове відтворення їх елементів), пояснення осіб та будь-які інші публічно оголошені чи документовані відомості. 
Позивач листом №167-СЛ-2053-1122 від 25.11.2022 (а.с. 32) повідомив Комітет про те, що запитувана пунктом 1.3 Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 інформація у нього відсутня, оскільки фізичні особи не надали згоди на розповсюдження персональних даних та передачу своїх даних третім особам, тоді як у відповіді на подання від 10.04.2023 №167-СЛ-88-0423 (а.с. 22-26) позивач зазначив, що запитувана інформація стосується фізичних осіб, які не мають жодного відношення до позивача та суб`єктів господарювання, пов`язаних з ним відносинами контролю; у позивача відсутні правомочності на збирання та поширення такої інформації; для збирання та поширення персональних даних та іншої конфіденційної інформації про фізичних осіб, які не мають жодного стосунку до позивача, необхідно мати згоду таких фізичних осіб; такої згоди у позивача також не має.     
Зазначене свідчить про суперечливу поведінку позивача, оскільки з матеріалів даної справи не вбачається, з яких саме підстав відповідач не надав на Вимогу Комітету №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 запитувану пунктом 1.3 інформацію стосовно дієздатних фізичних осіб, що є: чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами осіб, які входять до складу суб`єктів господарювання, що пов`язані з позивачем відносинами контролю у розумінні статті 1 Закону №2210-III у зв`язку із відсутністю такої інформації або ненадання згоди такими особами.   
Крім того, з листа Компанії «T.G.I. GAS HOLDING LIMITED» від 24.11.2022 (а.с. 55), яка є єдиним учасником та володіє 100% статутного капіталу позивача, вбачається, що у Компанії відсутня інформація та запитувані позивачем дані про дієздатних осіб, що є чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами фізичних осіб, які входять до складу суб`єктів господарювання, що пов`язані з T.G.I. GAS HOLDING LIMITED та позивачем відносинами контролю у розумінні статті 1 Закону №2210-III; запитувана позивачем інформація про фізичних осіб є персональною інформацією та охороняється законодавством про захист персональних даних, що потребує окремої згоди таких осіб; T.G.I. GAS HOLDING LIMITED не володіє правомочностями щодо витребування інформації щодо фізичних осіб, що є чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами фізичних осіб, які входять до складу суб`єктів господарювання, що пов`язані з позивачем, а тим більше щодо їх паспортних та персональних даних. 
Як вже зазначалось вище, в силу приписів статей 3, 6, 7, 16, 22, 22-1 Закону №3659-ХІІ та статті 1 Закону №2210 Комітет у межах наданих йому повноважень має право витребувати необхідну для розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції іншими суб`єктами господарювання, а суб`єкт господарювання, у свою чергу, зобов`язаний надати достовірну та повну інформацію у встановлений строк. При цьому Закон №3659-ХІІ та інші нормативно-правові акти не містять положень про право суб`єктів господарювання на відмову від виконання вимоги уповноваженої особи Комітету щодо подання інформації, необхідної для реалізації завдань, покладених на Комітет.
Ненадання інформації чи подання інформації в неповному обсязі у встановлені Комітетом строки, відповідно до визначеного ним змісту, обсягу та характеру (виходячи з її необхідності для виконання завдань органу) є актом невиконання заснованої на законі вимоги державного органу, що тягне за собою встановлену чинним законодавством відповідальність. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2024 у справі №910/1750/23. 
Відповідно до вимог Законів  №3659-ХІІ та  №2210-III кваліфікація дій суб`єктів господарювання як порушення законодавства про захист економічної конкуренції є виключною компетенцією органів АМК.
Частиною 2 статті 63 Закону №2210-III встановлено, що невиконання суб`єктами господарювання вимог частини першої цієї статті не звільняє інших суб`єктів господарювання, яким повинна бути надана інформація чи які повинні були вжити інших заходів, від відповідальності.
У пункті 14 частини 1 статті 50 Закону №2210-III визначено, що порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є подання інформації в неповному обсязі Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки.   
Порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51 Закону №2210-III).
Частиною 2 статті 52 Закону №2210-III, в редакції, яка діяла на момент прийняття Комітетом спірного Рішення, унормовано, що за порушення, передбачені пунктами 9, 13-18 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі до одного відсотка доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф. 
Щодо доводів позивача, з якими погодився суд першої інстанції про те, що при формуванні вимоги Комітет повинен був зважувати на реальну можливість позивача надати інформацію, на яку він очікує, оскільки запитувана у пункті 3 Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 інформація не стосується ні господарської діяльності позивача, ні осіб, з якими позивач перебуває у трудових відносинах; при цьому Комітет, маючи ширші повноваження щодо пошуку та збирання інформації, фактично переклав цей обов`язок на позивача, то суд апеляційної інстанції не погоджується із такими доводами позивача та висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Пунктом 1.3 Вимоги №128-29.3/01-3125е від 11.11.2022 «Про надання інформації» (а.с. 15-16) відповідач зобов`язав позивача у десятиденний строку з дня отримання цієї вимоги надати Комітету перелік дієздатних фізичних осіб, що є: чоловіком (дружиною), батьками, дітьми, братами, сестрами осіб, які входять до складу суб`єктів господарювання, що пов`язані з позивачем відносинами контролю у розумінні статті 1 Закону №2210-III. 
Пов`язані особи, як про це свідчить пп. 14.1.159 Податкового кодексу України, - це юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови чи економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють і які відповідають будь-якій із перерахованих у цьому ж підпункті ознак.
Отже, пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють і які відповідають будь-якій з таких ознак:
юридична особа, що здійснює контроль за іншою юридичною особою або контролюється іншою юридичною особою чи перебуває під спільним контролем з такою юридичною особою;
фізична особа або члени її сім`ї, які здійснюють контроль за іншою юридичною особою. Членами сім`ї фізичної особи вважаються її чоловік або дружина, прямі родичі (діти або батьки) фізичної особи, її чоловіка або дружини, а також чоловік або дружина будь-якого прямого родича фізичної особи;
посадова особа іншої юридичної особи, уповноважена здійснювати від її імені юридичні дії, спрямовані на встановлення, зміну або припинення правовідносин, а також члени сім`ї такої особи. 
Згідно з п.п. 14.1.159 пп. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України вплив на юридичну особу може здійснюватися: через володіння її корпоративними правами (одна і та сама юридична або фізична особа безпосередньо та/або опосередковано володіє корпоративними правами у розмірі 20 і більше відсотків); шляхом контролю її органів управління (одна і та сама юридична або фізична особа приймає рішення щодо призначення (обрання) одноособових виконавчих органів, 50 і більше відсотків складу колегіального виконавчого органу або наглядової ради тощо); через фінансову залежність (сума всіх наданих кредитів (позик), поворотної фінансової допомоги  перевищує у 3,5 раза (для фінансових установ - більше ніж у 10 разів)  перевищує суму власного капіталу); через родинні (сімейні) зв`язки та стосунки.
Частиною 9 статті 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», яка регламентує поняття посадових осіб товариства,  визначено, що афілійованими особами вважаються особи, які визнаються такими відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства». 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» афілійовані одна щодо іншої особи (далі - афілійовані особи): юридичні особи, за умови, що одна з них здійснює контроль над іншою чи обидві перебувають під контролем третьої особи; члени сім`ї фізичної особи - чоловік (дружина), а також батьки (усиновителі), опікуни (піклувальники), брати, сестри, діти та їхні чоловіки (дружини); фізична особа та члени її сім`ї і юридична особа, якщо ця фізична особа та/або члени її сім`ї здійснюють контроль над юридичною особою. 
Таким чином, запитувана відповідачем інформація стосується господарської діяльності позивача та витребувана Комітетом відповідно до вимог статті 63 Закону №2210 та повинна бути надана позивачем на вимогу відповідача згідно із статтею 22, 22-1 Закону № 3659-XII. 
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 2210 підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України, зокрема, є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування             практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1  статті  74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 4  статті 11 ГПК України  суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції у даній постанові надано вичерпні відповідні на доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, із застосування норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні відносини. 
Частиною 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.   
Враховуючи нез`ясування обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 підлягає задоволенню із ухваленням нового рішення, яким у задоволені позову відмовити. 
Відповідно до положень частини 14 статті 129 ГПК України  судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на позивача. 
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 у справі №910/10358/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
3. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 38863790, 01010, місто Київ, вулиця Острозьких Князів, 32/2) на користь Антимонопольного комітету України (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00032767, 03035, місто Київ, вулиця Митрополита Василя Липківського, 45) 4 026,00 грн (чотири тисячі двадцять шість гривень) судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.  
5. Матеріали справи №910/10358/23 повернути до Господарського суду міста Києва.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови складено та підписано суддями 01.03.2024.  

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                І.П. Ходаківська