ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 689/2537/21
провадження № 61-13868св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Стожик Наталія Василівна, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03 квітня 2023 року 
у складі судді Шевчик О. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 14 червня 2023 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст вимог подання
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 11 листопада 2020 року між її рідною тіткою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено спадковий договір, згідно з умовами якого відповідач зобов`язався утримувати ОСОБА_4 до її смерті, виконувати передбачені в договорі розпорядження ОСОБА_4 і в разі її смерті набував право власності на належне відчужувачу майно - квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зобов`язувався поховати ОСОБА_4 за обрядами православної церкви та встановити надгробок з чорного мармуру, вартістю не більше 8 000 грн. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 1 000 грн на місяць.
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_4  померла, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 .
Вважає спадковий договір таким, що укладений всупереч дійсної волі померлої та на вкрай невигідних для неї умовах.
Посилалася на те, що ОСОБА_2 застосував до ОСОБА_4 фізичне та психологічне насильство, постійний емоційний тиск, скористався її безпорадним станом, в якому ОСОБА_4 перебувала внаслідок тривалої тяжкої онкологічної хвороби. Поховання ОСОБА_4 відбулось без дотримання обрядів православної церкви та без встановлення надгробку з чорного мармуру на могилі  ОСОБА_4 .
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним спадковий договір, укладений 11 листопада 2020 року між ОСОБА_4 та 
ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03 квітня  2023 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду              від 14 червня 2023 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_4 добровільно переїхала проживати до відповідача, добровільно перебувала у нього та добровільно уклала спадковий договір, будучи дієздатною та усвідомлюючи значення своїх дій до дня смерті. Сім`я ОСОБА_2 здійснювала належний догляд за 
ОСОБА_4 , її утримання та лікування. Стороною позивача не доведено, що спадковий договір був укладений на вкрай невигідних умовах. Судами встановлено, що ОСОБА_4 за час проживання у сім`ї відповідача отримувала належні догляд та лікування.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 березня 2018 року справа № 926/1850/16,           від 15 липня 2019 року справа № 569/8845/16-ц, постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року справа № 3-300гс17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо недійсності правочину з підстав визначених частиною третьою статті 203 ЦК України щодо відсутності вільного волевиявлення сторони правочину, через стан здоров`я, зокрема поганий зір (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не звернули уваги на те, що догляд за ОСОБА_4 здійснював не відповідач, а його родичі, що суперечить умовам спадкового договору. Суди порушили вимоги статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою лише за згодою кредитора. Зазначає, що її тітка не отримувала примірник спадкового договору, чим фактично була позбавлена можливості подальшого ознайомлення із умовами договору та вимагати його належного виконання. Вважає, що оспорюваний правочин був укладений ОСОБА_4 під впливом тяжкої для неї обставини (у зв`язку із хворобою та похилим віком відчужувача) та на вкрай невигідних умовах (1 000 грн на місяць є недостатньою сумою для придбання харчування, одягу, ліків та інших необхідних потреб), а тому її волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі. Посилається на те, що відповідач неналежно виконав умови договору щодо поховання її тітки за обрядами православної церкви та встановлення надгробка з чорного мармуру вартістю не більше 8 000 грн. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Відзиви на касаційну скаргу
 
У листопаді 2023 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. Зазначає, що ОСОБА_4 проживала у сім`ї відповідача разом із його дружиною ОСОБА_3 та тещою ОСОБА_6 . Дружина та теща доглядали за відчужувачем щодо жіночої гігієни, допомагали з харчуванням, що не суперечить умовам спадкового договору, а навпаки створювало усі належні і комфортні умови проживання її у сім`ї. Всі інші потреби ОСОБА_4 у їхній родині забезпечував відповідач і за життя останньої не було жодних незадоволень чи скарг. Вказує на те, що волевиявлення 
ОСОБА_4 на укладення оспорюваного позивачем договору було вільним, відповідало її внутрішній волі, про що також зазначено у самому договорі, який підписала відчужувач. Позивач не довела належними та допустимими доказами укладення ОСОБА_4 спадкового договору під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах.
 
У листопаді 2023 року від приватного нотаріуса Стожик Н. В. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що права позивача оспорюваним договором порушені не були, оскільки вона не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , з огляду на те, що остання склала заповіт на випадок своєї смерті на користь ОСОБА_3 . Зазначає, що набувач, в разі якщо відчужувач не заперечувала, мав право на залучення інших осіб до виконання умов договору і це є право сторін договору, в яке сторонні особи не мають право втручатись. Зауважує, що нотаріус надає примірник договору стороні правочину лише на його бажанням, однак такого бажання ОСОБА_4 не виявила. 
 
Відповідь на відзиви на касаційні скарги
 
У листопаді 2023 року від позивача надійшли відповіді на відзиви на касаційну скаргу, які мотивовані незгодою із доводами відзивів приватного нотаріуса та ОСОБА_2 .
 
Встановлені судами фактичні обставини справи
 
11 листопада 2020 року між  ОСОБА_4  (відчужувачем) та ОСОБА_2 (набувачем) укладено спадковий договір, згідно з яким набувач зобов`язується виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувачу майно - квартиру АДРЕСА_1 .
 
Згідно з пунктами 7, 8 спадкового договору ОСОБА_2 зобов`язався довічно повністю утримувати  ОСОБА_4 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також забезпечувати згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами. Після смерті відчужувача поховати її на кладовищі в місті Хмельницькому за обрядами православної церкви, встановити надгробок з чорного мармуру вартістю не більше восьми тисяч гривень.
Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 1 000 грн на місяць.
 
Договір посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Стожик Н. В. 
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_4  померла.
 
Як вбачається зі змісту лікарського свідоцтва про смерть від 24 грудня 2020 року, причиною смерті  ОСОБА_4  була ендогенна ракова інтоксикація.
 
ОСОБА_1 є племінницею  ОСОБА_4 .
 
Спадкоємицею ОСОБА_4 за заповітом є ОСОБА_3 . 
 
Відповідно до довідки приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Мілашевської А. В. від 15 лютого 
2023 року, після смерті  ОСОБА_4  була заведена спадкова справа на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом.
 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 12020245280000064, яке відкрите на підставі заяви  ОСОБА_4  про вчинення кримінального правопорушення від 23 листопада 2020 року, остання вказувала, що на момент написання заяви мала проблеми з опорно-руховим апаратом та потребувала постійного догляду, тому що фактично є лежачою людиною. Вона усвідомила відношення та бездіяльність племінниці до свого батька, її брата, а також до неї, як до тітки, та її жагу до матеріальних цінностей щодо заволодіння її майном, тому, порадившись зі своїми братами, які проживають за межами території України, прийняла остаточне рішення укласти спадковий договір із ОСОБА_2 , який проживає в АДРЕСА_2 . Сім`я ОСОБА_2 є дітьми цивільної дружини її покійного брата. Цей договір забезпечує її старість і належний догляд. Її племінниця, ОСОБА_1 , дізнавшись про те, що вона уклала спадковий договір, намагається зробити все, щоб визнати цей договір недійсним.
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Пунктом 2 частини першої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
 
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Згідно із статтею 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
 
Відповідно до статті 1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину 
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
 
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
 
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
 
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК Українита предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
 
Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
 
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
 
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
 
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спадкового договору на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладений під впливом тяжкої для ОСОБА_4 обставини та на вкрай невигідних для неї умовах. 
 
Сам по собі факт наявності тяжкої хвороби  ОСОБА_4 ще не свідчить про укладення нею правочину під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для неї умовах. Позивачем не доведено, що за відсутності хвороби 
ОСОБА_4  такий правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (постанова Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №760/9707/17).
 
У пунктах 12, 17 спадкового договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також не є зловмисним. Сторони ствердили, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. 
Своїми підписами під текстом цього спадкового договору сторони ствердили той факт, що зміст документа та його правові наслідки їм зрозумілі, а правочин повністю відповідає їхньому волевиявленню. 
 
З наведеного слідує, що на час укладення спадкового договору волевиявлення учасника правочину ОСОБА_4 було вільним і відповідало її внутрішній волі, зворотного позивачем не доведено, а тому відповідні доводи касаційної скарги є помилковими. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі з метою довести суду факти невиконання чи неналежного виконання умов оспорюваного договору ОСОБА_2 , а не його недійсності. Такі обставини, у разі їх підтвердження, могли б бути підставою для розірвання договору лише за ініціативою відчужувача, інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред`являти вимоги про розірвання спадкового договору (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2023 року у справі № 591/1419/20). При цьому за життя відчужувач не скаржилася щодо неналежного за нею догляду з боку відповідача, не заявляла вимог про розірвання спадкового договору з підстав невиконання набувачем його умов. Навпаки, відповідно до протоколу огляду та перегляду відеозапису від 14 січня 2021 року, складеного у межах кримінального провадження, розпочатого на підставі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 пояснила працівнику поліції, що ніхто із сім`ї відповідача її не ображає та її добре доглядають (а. м. п. 63, 64, т. 2).
 
Із матеріалів справи слідує, що в цілому позивач не погоджується із волевиявленням своєї тітки щодо відчуження нерухомого майна на користь відповідача, хоча внутрішня воля ОСОБА_4 була направлена на відчуження майна саме на користь ОСОБА_2 .
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 березня 2018 року справа № 926/1850/16,           від 15 липня 2019 року справа № 569/8845/16-ц, постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року справа № 3-300гс17 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, її доводи зводяться до переоцінки доказів та встановленню інших обставин ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, відповідно касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 
2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».
 
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі 
№ 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
 
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
 
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
У відзиві на касаційну скаргу приватний нотаріус Стожик Н. В. просить стягнути з позивача понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.
На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу приватний нотаріус Стожик Н. В. надала:
- договір про надання правничої допомоги від 07 листопада 2023 року, укладеного з адвокатом Польовим В. А.;
- додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги, яким сторони визначили розмір гонорару за надані послуги у розмірі 20 000 грн.
- опис наданих послуг, які включають в себе надання усної консультації та роз`яснення правової позиції, ознайомлення із матеріалів справи, написання відзиву, підготовка додатків до відзиву, формування, виготовлення його копій, надсилання відзиву до суду, комплексний та правовий супровід;
- квитанції до прибуткового касового ордера від 07 та 17 листопада 2023 року на загальну суму 20 000 грн.
 
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
 
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі 
№ 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
 
Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Польовим В. А. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відшкодуванню витрат на правову допомогу на користь приватного нотаріуса Стожик Н. В. підлягає сума у розмірі 3 000 грн.
 
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
 
Керуючись статтями 141, 400, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 03 квітня 
2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2023 року залишити без змін.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Стожик Наталії Василівни витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, у розмірі 
3 000 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара