Дата документу 06.03.2024 Справа № 333/8488/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/8488/23 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/243/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Онищенка Е.А.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Литвинець Юрієм Володимировичем, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на сплату житлово-комунальних послуг,
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_2  звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 01.10.2008 року відповідачка ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 уклали з ним договір найму житла - квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано на ім`я позивача, проте квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу та перебуває у спільній сумісній власності двох осіб: ОСОБА_2 та його дружини - ОСОБА_4 . 
Відповідно до п. 7.1. строк дії вищевказаного договору складав 11 місяців, але договором передбачена його пролонгація, що відбувалась багаторазово. 
На підставі п. 3.3. договору наймачі вселилися в квартиру та до теперішнього часу в ній проживають та зареєстровані.
Умовами п. 4.1 договору передбачено, що наймачі зобов`язані за власний рахунок сплачувати всі платежі за отримані ними послуги від третіх осіб в зазначеній квартирі. 
Після укладання договору ОСОБА_1 уклала з обслуговуючими компаніями та з постачальниками комунальних послуг договори і, таким чином, взяла на себе зобов`язання сплачувати платежі за надані комунальні послуги. На підставі укладених договорів управляючі компанії та постачальники комунальних послуг відкрили особові рахунки на оплату послуг в квартирі і виставляли рахунки за надані послуги наймачу ОСОБА_1 . 
В квартиру надаються такі послуги: постачання електричної енергії, теплової енергії, холодної води, природного газу, а також послуга з утримання житлового будинку та прибудинкової території, встановлено домофон.
Рахунки за надані комунальні послуги надходять регулярно і своєчасно, однак наймач ОСОБА_1 останні роки перестала сплачувати їх вчасно та в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість за отримані комунальні послуги.
ОСОБА_2  за рахунок спільних з дружиною ОСОБА_4 коштів сплачувались окремі платежі: за електричну енергію – 10 565,08 грн.; за утримання будинку ОСББ «Новокузнецька 53-А» - 2 382,42 грн.; за спожитий газ та розподіл газу - 506,36 грн.; за водопостачання – 1 171,35 грн.; за домофон – 360,30 грн. 
Станом на вересень 2023 року ОСОБА_1 на виконання п. 4.1 договору повинна була сплатити за комунальні та інші послуги 47 767,91 грн.
Відповідачка добровільно сплатити вказані грошові кошти за отримані нею та її сім`єю комунальні послуги у розмірі 47 767,91 грн. відповідно до умов п. 4.1. договору відмовляється.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в розмірі 47 767,91 грн. на відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням п. 4.1. договору найму житла від 01.10.2008 року щодо сплати комунальних та інших платежів в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та судові витрати.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на сплату житлово-комунальних послуг задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на сплату житлово-комунальних послуг в сумі 14 985,41 грн. та витрати на сплату судового збору в сумі 336,79 грн., в решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Литвинець Ю.В., в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити взадоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не заявляв вимоги щодо стягнення саме «витрат на сплату житлово-комунальних послуг», які стягнуті з відповідачки. Були заявлені вимоги про відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням п. 4.1. договору. Суд вирішив спір з порушенням вимог частини першої ст. 13 ЦПК України.
Вказує, що договір не містить умов стосовно відшкодування «наймачами» понесених позивачем витрат нажитлово-комунальні послуги. Відповідачка протягом дії договору, відповідно до його умов, не мала нести відповідальність саме перед позивачем за оплату платежів за отримані послуги.
ОСОБА_2 , як сторона (споживач) у правовідносинах із надання житлово- комунальних послуг, тобто сторона у зобов`язанні, вносив відповідні суми коштів за надані по квартирі житлово-комунальні послуги. Оплата позивачем житлово- комунальних послуг зайвий раз вказує на відсутність у відповідачки обов`язків щодо їх оплати та визнання ОСОБА_2 свого обов`язку зі сплати таких послуг.
Вважає, що суд у порушення вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 264, п.п. 1, 4, 5 ч. 4 ст. 265 ЦПК України не вирішив питання стосовно того, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин в частині сплати зажитлово-комунальні послуги, та які правові норми підлягають застосуванню у даних спірних правовідносинах: ті, на які є посилання у позові, або ж інші; не визначився із змістом спірних правовідносин (саме в частині спору сплати за житлово-комунальні послуги) й не встановивякі права позивача порушила відповідачка. Суд не вказав норму права, відповідно до якої він вирішив частково задовольнити позов. Разом з тим, ч. 3 ст. 815 та ст. 833 ЦК України не встановлюють обов`язок користувача майна сплатити або компенсувати витрати за житлово-комунальні послуги власнику квартири.
Крім іншого, позов не містить належного, обґрунтованого розрахунку суми 47 767,91 грн. (яку позивач повинен витратити, тобто сплатити у майбутньому).
Щодо спричинення ОСОБА_2 реальних збитків, то підставою для застосування такого способу захисту як відшкодування збитків є наявність заподіяної особі шкоди, спричинення якої під час вирішення спору не встановлено. 
Вказує на те, що суд правильно встановив, що після укладення договору між сторонами виникли правовідносини позички. Разом з тим, висновки суду з приводу того, що «договір неодноразово поновлював свій строк», «тому не припинив свою дію» є необґрунтованими, не узгоджуються із змістом (умовами) вказаного договору. Сам по собі факт проживання у квартирі «наймачів» після закінчення строку договору не є належним доказом поновлення договору на невизначений строк. Вважає, що на момент звернення позивача до суду договір не був чинним.
Крім того, Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2022 у справі №333/4257/22 встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 припинили спільне ведення господарства та з 01.09.2022 проживають окремо. Також цим рішенням встановлено адресу місця проживання ОСОБА_6 - АДРЕСА_2 , та ОСОБА_5 - АДРЕСА_1 .
Вважає, що другий «наймач» - ОСОБА_3 (син позивача) до участі у справі як відповідач не залучений. Разом з тим, обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 вказував, що саме «наймачі» (а не лише відповідачка) зобов`язані сплачувати всі платежі за отримані послуги.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення – 06.03.2024 року.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.03.2008 р. власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 (а.с.11).
ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 з 16.12.1984 року (а.с.7).
01.10.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 був укладений договір найму житла - квартири АДРЕСА_3 (а.с.11 зворот).
За приписами п. 4.1 цього договору наймачі користуються наданою квартирою безкоштовно, всі платежі за отримані послуги наймачі проводять за рахунок своїх коштів.
Строк дії договору встановлений 11 місяців та вступає в силу після його підписання. За закінченням строку дії договору, якщо жодна зі сторін не вимагала його розірвання, договір вважається продовженим на той же строк (п. 7.1 договору).
Доказів того, що відповідач оспорювала вказаний правочин, матеріали справи не містять.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 з 09.10.2008 р.
ОСОБА_4 було проведено оплату за житлово-комунальні послуги за адресою кв. АДРЕСА_3 :
- 26.09.2022 р. – борг за електричну енергію попередніх періодів 01.08.2022-31.08.2022 р. на суму 721,20 грн.;
- 12.10.2022 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.09.2022 – 30.09.2022 р. на суму 358,56 грн.;
- 13.03.2023 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.02.2023 – 28.02.2023 р. на суму 1558,32 грн.;
- 18.04.2023 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів на суму 823,20 грн.;
- 12.06.2023 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.05.2023 – 31.05.2023 р. на суму 1108 грн.;
- 13.05.2023 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.04.2023 – 30.04.2023 р. на суму 1125,60 грн.;
- 13.09.2023 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.08.2023 – 31.08.2023 р. на суму 1161,60 грн.;
- 14.11.2022 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.10.2022 – 31.10.2022 р. на суму 756 грн.;
- 13.02.2023 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.01.2023 – 31.01.2023 р. на суму 840 грн.;
- 14.07.2023 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.06.2023 – 30.06.2023 р. на суму 1056 грн.;
- 15.08.2023 р. - борг за електричну енергію попередніх періодів 01.07.2023 – 31.07.2023 р. на суму 1056 грн.;
- 16.07.2023 року – оплата за спожитий газ за період червень 2023 року на суму 477,41 грн.;
- 16.07.2023 року – оплата за розподіл природного газу за період червень 2023 року на суму 28,95 грн.;
- 16.07.2023 р. - внесок на утримання будинку за червень 2023 р.- 1985,35 грн.;
- 15.08.2023 р. - внесок на утримання будинку за липень 2023 р.- 397,07 грн.;
- 12.10.2022 р. – оплата за ХВП на суму 1171,35 грн.;
- 16.09.2023 р. – оплата за домофон на суму 360 грн. (а.с. 15-21).
Всього проведено оплату на загальну суму 14 985,41 грн. 
08.11.2022 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя.
За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У доктрині приватного права зауважується, що договір найму є оплатним, в якому обов`язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий само зустрічний обов`язок іншої сторони. Тобто наймодавець за надання предмета найму отримує від наймача плату за користування майном. Оплатність договору найму має імперативний характер, що зумовлюється змістом глави 58 ЦК. Плата за користування майном (стаття 762 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму від договору позички (стаття 827 ЦК)
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (частина перша статті 810 ЦК України).
За договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними (частина перша та друга статті 827 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що:
за своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним;
оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абзац перший частини першої статті 762, частина перша статті 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абзац другий частини першої статті 762, 632 ЦК України);
плата за користування майном (стаття 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (стаття 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (стаття 827 ЦК);
у разі якщо вчинений між сторонами договір, який передбачає користування житлом, є безоплатним, то такий договір має кваліфікуватися як договір позички (глава 60 ЦК України), а не найму (глава 58 ЦК України) чи найму житла (глава 59 ЦК України).
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 529/201/20, провадження № 61-3820св21.
Таким чином, установлені судом факти, зміст договору від 01 жовтня 2008 року та тлумачення його змісту (зокрема, безоплатність користуванням житлом) дозволяють зробити висновок про те, що між ОСОБА_2  (позичкодавець) і ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (користувачі) укладено договір позички житла.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який здійснив правильну кваліфікацію відносин позичкодавця та користувачів і, як наслідок, правильно застосував норми матеріального права для вирішення спору, що виник на підставі договору позички.
До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу (частина 3 статті 827 ЦК України).
Якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором Кодексу (частина 1 статті 764 ЦК України).
За статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.  Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, сторони договору від 01.10.2008 року після закінчення строку договору продовжили користуватися квартирою АДРЕСА_3 , таким чином, вказаний договір неодноразово поновлював свій строк, який був встановлений пунктом 7.1 договору. На час розгляду справи судом першої інстанції він не припинив свою дію. Отже, відповідачка на підставі умов укладеного, в тому числі нею, договору від 01.10.2008 року має нести відповідальність за оплату платежів за отримані послуги в указаній квартирі, як це встановлено п. 4.1 договору.
Щодо відповідальності іншої особи, який уклав договір від 01.10.2008 року – ОСОБА_3 , який не залучений до участі у справі в якості відповідача, суд правильно виходив із того, що вказаний договір укладений з двома користувачами – відповідачкою та її на той час чоловіком – ОСОБА_3 , частки відповідальності цим договором не визначені, отже, предмет зобов`язання неможливо поділити, тому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 несуть солідарну відповідальність за договором найму від 01.10.2008 року, в тому числі щодо оплати витрат за спожиті комунальні послуги.
За положеннями статей 541, 543 ч. 1 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин суду дійшов вірного висновку, що позивач, як кредитор, мав право пред`явити позов лише до одного з солідарних боржників, на свій вибір. Отже, пред`явлення позовних вимог лише до ОСОБА_1 не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідачка, виконавши обов`язок перед позивачем, в свою чергу, має право пред`явити вимогу до іншої особи, яка уклала договір найму від 01.10.2008 року – ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 544 ЦК України.
Враховуючи, що позивачем доведено оплату житлово-комунальних послуг на загальну суму 14 985,41 грн., висновок суду про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 14 985,41 грн. є правильним.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_2  не заявляв вимоги щодо стягнення витрат на сплату житлово-комунальних послуг, що договір не містить умов стосовно відшкодування користувачами понесених позивачем витрат нажитлово-комунальні послуги спростовуються самим змістом позовної заяви та, відповідно, змістом договору від 01.10.2008 року (п. 4.1 договору)
Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідачки обов`язків щодо оплати житлово-комунальних послуг, неправильну кваліфікацію відносин сторін, закінчення строку договору, не проживання ОСОБА_1 у квартирі, відсутності розрахунку заборгованості, щодо безпідставного не залучення до участі у справі як відповідача ОСОБА_3 зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Стосовно посилань у скарзі ОСОБА_1 на правові висновки, викладені у наведених у ній постановах Верховного Суду, то в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.
Висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Литвинець Юрієм Володимировичем, залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складений 06 березня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова 
Судді: В.Ю. Бєлка 

Е.А. Онищенко