КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                      
№22-ц/824/7095/2024                                                                                                
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

05 березня 2024року                                                                       місто Київ
                                                                                                   справа № 363/11/24
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                    суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.,
                  за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 04 січня 2024 року, постановлену під головуванням судді Баличева М.Б., у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа: Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), -
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із заявою, в якій просив:
встановити факт смерті  ОСОБА_3 , громадянки України (місце реєстрації:  АДРЕСА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Каменськ-Шахтинський, Ростовська область, Російська Федерація.
В мотивування вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 на території Російської Федерації, що підтверджується довідкою про смерть №С-01670, яка видана відділом РАЦС м. Каменськ-Шахтинськ Ростовської області від 29 серпня 2023 року та свідоцтвом про смерть.
Вказував, що оскільки реєстрація смерті ОСОБА_3 в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, а в консульських установах неможлива, через припинення дипломатичних відносин та закриття всіх консульських установ України в Російській Федерації, він вимушений звернутися з даною заявою.
Зазначав, що встановлення факту смерті є необхідним для отримання свідоцтва про смерть українського зразка та звернення до пенсійних органів для припинення нарахування пенсії на ім`я ОСОБА_3 , а також для вирішення інших ймовірних питань, які потребують підтвердження смерті, що можуть виникнути в майбутньому.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній справі.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, оскільки заявник не просив суд встановити факт смерті на тимчасово окупованих територіях на підставі ст.317 ЦПК України, а просив встановити факт смерті матері на підставі п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України на території іноземної держави, з якою Україна не має жодних дипломатичних відносин, таким чином реєстрація смерті консулом була неможлива, як і проставлення апостилю на іноземному документі, оскільки заявник не має змоги виїхати до РФ задля отримання оригіналу свідоцтва про смерть та проставлення на ньому апостилю (є військовозобов`язаним і не має права виїзду закордон під час дії воєнного стану).
Вказувала, що єдиним шляхом державної реєстрації смерті матері та отримання свідоцтва про смерть українського зразка є рішення суду про встановлення юридичного факту.
Зазначала, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі помилково зазначає про те, що повторна реєстрація смерті законодавством України не передбачена, як додатковий мотив для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки смерть матері заявника не зареєстрована в Україні.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Представник заявника усудовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. 
Колегія суддів вважає заможливерозглядати справу у її відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення  представника заявника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи заявнику ОСОБА_1 у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що дана заява не підлягає розгляду в порядку ч.1 ст. 317 ЦПК України. Повторна реєстрація смерті законодавством України не передбачена. При цьому, заявником не надано доказів звернення до уповноважених органів для проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_3 та прийнятого рішення за результатами розгляду такого звернення.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт смерті ОСОБА_3 , громадянки України (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Каменськ-Шахтинський, Ростовська область, Російська Федерація.
На підтвердження своїх вимог, надав суду копію паспорта ОСОБА_3 , довідку про смерть ОСОБА_3 № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Кам'янськ-ШахтинськийРостовської області в Російській Федерації та свідоцтво про смерть ОСОБА_3 від 29 серпня 2023 року серія НОМЕР_2 в місті Кам'янськ-ШахтинськийРостовської області Російської Федерації.
Вказував, що оскільки реєстрація смерті ОСОБА_3 в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, а в консульських установах неможлива, через припинення дипломатичних відносин та закриття всіх консульських установ України в Російській Федерації, він вимушений звернутися з даною заявою. Встановлення факту смерті є необхідним для отримання свідоцтва про смерть українського зразка та звернення до пенсійних органів для припинення нарахування пенсії на ім`я ОСОБА_3 , а також для вирішення інших ймовірних питань, які потребують підтвердження смерті, що можуть виникнути в майбутньому.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства                       є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.ч.1, 2, 7 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов'язаний з'ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки, чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, тому суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Відповідно до ст.22 Закону України «Про міжнародне приватне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із ч.1 ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Аналогічно регламентовано зазначене питання у п.7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за №719/4940, відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Про деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Однак зазначені норми незастосовні у правовідносинах за участю Російської Федерації.
За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України  у місті Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у місті Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР у відносинах з Російською Федерацією  та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року.
З дати зупинення дії Конвенції, зокрема, до документів, виданих на території Російської Федерації і Республіки Білорусь, при їх пред'явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05 жовтня 1961 року, яка є чинною у відносинах України з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що свідоцтво про смерть ОСОБА_3 від 29 серпня 2023 року серія НОМЕР_3 в місті Кам'янськ-ШахтинськийРостовської області Російської Федерації, може підтверджувати факт смерті останньої лише у випадку засвідчення його оригіналу (дублікату). 
Проте, як вбачається з апеляційної скарги, заявник ОСОБА_1 не має оригіналу свідоцтва про смерть своєї матері ОСОБА_3 .
Крім того, з огляду на збройний конфлікт між Україною та Російською Федерацією, ОСОБА_1 позбавлений фізичної можливості звернутися із заявою про видачу дубліката свідоцтва про смерть ОСОБА_3 на території Російської Федерації та апостилювання цього документа відповідними органами Російської Федерації. Також, як вказує заявник, він є військовозобов`язаним і не має права виїзду закордон під час дії воєнного стану.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції вказував, що факт смерті ОСОБА_3 встановлена медичними документами, а повторна реєстрація смерті законодавством не передбачена.
Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки невизначеність норм процесуального права не може тлумачитися проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який спір.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №643/1873/23.
Згідно з ч.6 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.
 
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 04 січня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: