Справа № 466/7430/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/2945/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        15 січня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника – адвоката Кравця В.Ю., представника позивача – адвоката Кісь О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, - 

                                ВСТАНОВИВ:

       В вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.
       Як на підставу своїх вимог покликалась на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 вересня 1993 року їй належало будинковолодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 600 кв.м.
       31 грудня 2010 року нею, позивачем, отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1 , яке видано Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.
       Згідно зазначеного свідоцтва їй, ОСОБА_2 , на праві приватної власності належить вищевказаний житловий будинок, який складається з житлової площі 98,1 кв. м, всього по будинку 148,9 кв. м, літня кухня під літерою «В» площею 12,7 кв.м, два гаражі під літером «Б» та «Д», сарай під літерою «Г».
       Відповідно до договору дарування частки житлового будинку вона, позивач, подарувала ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 1/3 частці будинку та будинковолодіння.
       Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року з користування будинковолодіння АДРЕСА_1 вилучено земельну ділянку 159,1 кв. м з відповідними розмірами по периметру та передано у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а земельну ділянку площею 11,2 кв. м з відповідними розмірами по периметру залишено у спільному постійному користуванні ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку та для проїзду до житлового будинку АДРЕСА_1 .
       Упродовж багатьох років між нею (позивачем) та відповідачем виникають суперечки щодо користування спільною земельною ділянкою. Відповідач постійно чинить їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що підтверджується судовими рішеннями Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року та 01 грудня 2015 року щодо усунення перешкод в користування спільною земельною ділянкою.
       Відповідач всіляко провокує її (позивача) на скандали, постійно залишає автомобіль безпосередньо перед її вікном, блокує хвіртки, які встановлені для обслуговування будинку та інше.
       Дані факти також підтверджуються постійними зверненнями до правоохоронних органів.
       Враховуючи ті обставини, що передача у власність земельної ділянки площею 11,2 кв. м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0 для обслуговування житлового будинку жодним чином не порушуватимуть право власності відповідача ОСОБА_3 та убезпечать її (позивача) від постійних скандалів, проблем з обслуговуванням будинку та на постійно усуне перешкоди у користуванні земельною ділянкою, вона, ОСОБА_2 , вважає за необхідне звернутись з даним позовом до суду.
       З огляду на такі обставини, просить ухвалити рішення, яким визнати за нею, ОСОБА_2 , право власності на земельну ділянку площею 11,2 кв.м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0 м для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .
       04 лютого 2021 року позивач ОСОБА_2 подала до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій, посилаючись на ті ж обставини, які викладені в поданій, у вересні 2020 року, позовній заяві, крім раніше заявленої позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, просила також ухвалити рішення про зобов`язання відповідача ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні власністю шляхом заборони паркування автомобіля у безпосередній близькості до її ( ОСОБА_2 ) будинку.
       Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку задоволено повністю.
       Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні власністю шляхом заборони паркування автомобіля у безпосередній близькості до житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності.
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 11,2 кв. м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0, яка примикає до стіни житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, для обслуговування цього житлового будинку.
       Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) витрат по оплаті судового збору.
       Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
       Не погоджується з рішенням суду та вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
       Вказує, що ділянка проїзду 11.2 м.кв. перебуває у власності і користуванні територіальної громади міста Львова, яку не залучено до розгляду справи, що є підставою для скасування рішення суду.
       Зазначає, що суд незаконно робить ОСОБА_2 власником ділянки, незважаючи на судові рішення, яким спірну земельну ділянку залишено в спільному користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 .        
       Просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника – адвоката Кравця В.Ю. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача – адвоката Кісь О.Р. на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.        
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що передача у власність позивачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 11,2 кв.м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0, яка безпосередньо примикає до стіни житлового будинку АДРЕСА_1 , не буде перешкоджати обслуговуванню проїзду до будинку АДРЕСА_3 , який належить відповідачам, оскільки ширина такого проїзду буде перевищувати 2 (два) метри.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Встановлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 травня 1988 року зареєстрована та проживає в будинку АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 вересня 1993 року будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке розташовано на земельній ділянці площею 600 кв.м, належало їй на праві приватної власності.
       На підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 31 грудня 2010 року №2430-Ж-Ш позивачу ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1 від 31 грудня 2010 року, яким посвідчено що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності. В цьому свідоцтві зазначено, що згідно з технічним паспортом в цілому житловий будинок складається з житлової площі 98,1 кв.м, всього по будинку 148,9 кв. м, літня кухня під літерою «В» площею 12,7 кв.м, гараж під літером «Б» площею 37, 6 кв.м, сарай під літерою «Г» площею 25,0 кв.м, гараж під літерою «Д» площею 30,6 кв.м.
       Вказане вище свідоцтво про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1 від 31 грудня 2010 року, яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , було зареєстровано позивачем ОСОБА_2 в ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про що 13 січня 2011 року видано витяг про державну реєстрацію прав за номером: 28664982. 
       29 січня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 , з однієї сторони, та її доньками ОСОБА_9 ( в даний час - ОСОБА_4 ) і ОСОБА_5 , з другої сторони, було укладено договір дарування частки житлового будинку, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. і зареєстрований в реєстрі за №3-101. За умовами цього договору дарувальник ОСОБА_10 подарувала, а обдаровувані ОСОБА_9 і ОСОБА_5 прийняли в дар 2/3 (дві третіх) частки в рівних частках кожна по 1/3 (одній третій) частці житлового будинку АДРЕСА_4 .
       На підставі договору дарування частки житлового будинку від 29 січня 2015 року ОСОБА_11 і ОСОБА_5 державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. 29 січня 2015 року видано відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
        ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є третіми особами по справі без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 та є її доньками, також зареєстровані і проживають у вищевказаному будинку АДРЕСА_1 .
       На підставі ухвали Львівської міської ради №114 від 30 грудня 2015 року земельна ділянка з кадастровим номером: 4610137500:11:002:0231, площею 0,0543 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у приватній спільній сумісній власності позивача ОСОБА_2 та її доньок ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
       Відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 серпня 2004 року став власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначений будинок був набутий ним у власність під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та, як випливає з пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні, є їх спільною власністю.
       З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03 березня 2021 року за номером: 246719922 видно, що будинок АДРЕСА_1 складається з чотирьох житлових кімнат та кухні, житлова площа будинку становить 55,6 кв.м, загальна – 95, 1 кв.м. 
       В минулому власниками будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Львівською міською адміністрацією 30 вересня 1993 року були ОСОБА_7 (брат позивача ОСОБА_2 ) та ОСОБА_8 .
       На підставі ухвали Львівської міської ради від 25 березня 1999 року №183 «Про вилучення та користування земельними ділянками на АДРЕСА_2 » у приватну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було передано земельну ділянку площею 153 кв.м для обслуговування будинку АДРЕСА_1 .
       Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року у справі №2-349/2000, яке набрало законної сили, зазначену вище ухвалу Львівської міської ради від 25 березня 1999 року №183 визнано незаконною, вилучено з користування будинковолодіння АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 159,1 кв.м з відповідними розмірами по периметру та передано таку у власність ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Земельну ділянку площею 11,2 кв.м, розмірами по периметру: 1,0;10,20; 1,0; 10,20м залишено в спільному користуванні ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 .
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
       Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
       Згідно з п.г ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
       Відповідно до ч.1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
       Частиною 3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
       Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
       У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Виходячи з підстав і предмету позову, предметом доказування є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що конкретні винні дії, вчинені відповідачем у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення її права власності на нерухоме майно (право користування майном), перешкоджають їй у вчиненні конкретних дій щодо майна, зокрема, порушують межі її земельної ділянки, як це вбачається з правової позиції позивача. При цьому, позивачем мають бути зазначені конкретні дії відповідача, має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії права позивача, має бути встановлено, чи є дії відповідача винними, а питання про його відповідальність має вирішуватися з урахуванням встановленого.
       Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні власністю шляхом заборони паркування автомобіля у безпосередній близькості до житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, суд першої інстанції не врахував, що позивачем не обґрунтовано, як саме автомобіль відповідача, припаркований на її земельній ділянці перешкоджає позивачу. 
       Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
       Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
       Колегія суддів вважає, що заборона відповідачу паркувати автомобіль біля свого будинку, на земельній ділянці, виділеній для обслуговування будинку АДРЕСА_1 є порушенням права на мирне володіння майном.
       Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
       Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 11,2 кв. м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0, яка примикає до стіни житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, для обслуговування цього житлового будинку, колегія суддів вважає така не підлягає задоволенню.
       Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року земельну ділянку площею 11,2 кв.м, розмірами по периметру: 1,0;10,20; 1,0; 10,20м залишено в спільному користуванні  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8  та ОСОБА_2  для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 .
       Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2002 року, залишеним без змін Верховним судом України ухвалою від 29 жовтня 2002 року, встановлено, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року вступило в законну силу та ревізії не підлягає і воно однозначно визначило цільове призначення переданої у спільне користування земельної ділянки, яка - явно є у межах земельної ділянки ОСОБА_7 , а саме: ОСОБА_2 – для обслуговування будинку, оскільки межа розподілу йде по стіні будинку, а ОСОБА_7 і ОСОБА_8 для проїзду до житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно і для проходу до нього, оскільки інша можливість доступу до будинку АДРЕСА_1 виключається.
       Суд першої інстанції вважав, що задоволення позову ОСОБА_2 не буде порушувати прав та інтересів територіальної громади міста Львова, оскільки предметом спору є присадибна земельна ділянка, яка не перебуває в користуванні територіальної громади.
       Колегія суддів з таким висновком погодитись не може.
       Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо. Правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права. 
       За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Згідно з частинами першою-другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
       Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 дійшов висновку, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Незалучення співвідповідачів до участі у справі позбавляє їх права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.
       Враховуючи, що спірна земельна ділянка хоча і перебуває у спільному користуванні  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , проте належить територіальній громаді, оскільки така не вибула з її володіння.
       Отже, у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 11,2 кв. м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0, яка примикає до стіни житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, для обслуговування цього житлового будинку слід відмовити у зв`язку з тим, що вирішення цього спору без залучення співвідповідачем Львівської міської ради є неможливим.
Разом з тим, наведені обставини не перешкоджають заявнику звернутись із новим позовом, визначившись із належним суб`єктним складом відповідачів.
       До такого ж висновку за схожих обставин справи дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 у справі № 331/5317/21 (провадження № 61-10144св22).
       З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1073 грн 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

       апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
       Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2023 року – скасувати.
       Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку – відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 грн 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 29 січня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                         Шеремета Н.О.