ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року	Львів	Справа № 300/7365/21 пров. № А/857/18252/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року з питань встановлення судового контролю (постановлену головуючим-суддею Остапюком С.В. в порядку письмового провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання вчинити певні дії,
                                                      в с т а н о в и в :
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФУ, відповідач), в якому просив зобов`язати ГУ ПФУ поновити виплату йому пенсії з 01.08.2021, нарахувати та виплатити пенсію за серпень-грудень 2021 року та надалі виплачувати її щомісячно, а також доплатити пенсію за 2018 рік до розміру 7197,42 грн, за травень 2020 року - до розміру 9758,58 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022 було зобов`язано ГУ ПФУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю невиплачених сум пенсії за період з липня 2018 року до грудня 2018 року, виходячи з розрахунку призначеного розміру пенсії 7197,42 грн за кожен місяць та з врахуванням виплачених сум за цей період. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
16.08.2022 ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, яка мотивована тим, що з листа ГУ ПФУ щодо пенсійного забезпечення від 09.08.2022 йому стало відомо, що відповідачем пенсія виплачується не у повному розмірі, на що неодноразово він звертав увагу під час розгляду справи по суті, відтак у рішенні суду помилково визнано про нарахування та виплату йому пенсії за спірні періоди у повному розмірі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.09.2022 у задоволенні заяви було відмовлено.
31.07.2023 позивач звернувся до суду із клопотанням про встановлення судового контролю за виконанням рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 по справі №300/7365/21, яке обгрунтоване тим, що вказане судове рішення відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не виконано.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у задоволенні клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення було відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права просить її скасувати, а подану ним заяву задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано те, що відповідно до Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” №4901-VI від 05.06.2012 (далі - Закон №4901) здійснюється за фінансуванням з державного бюджету. Згідно наданих ним матеріалів рішення суду набрало законної сили 26.07.2022, 08.08.2022 видано виконавчий лист та 16.08.2022 відкрито виконавче провадження. Просив розгляд справи проводити без його участі.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) здійснюється примусове виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 по справі №300/7365/21, а тому на даний час відсутні об`єктивні підстави для встановлення судового контролю за його виконанням.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Статтею 1291 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Згідно ст.14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Згідно ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст.6 Конвенції. 
Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції. 
У рішенні ЄСПЛ від 19.03.1997 у справі “Горнсбі проти Греції” суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40). 
ЄСПЛ у рішенні від 06.09.1978 у справі “Класс та інші проти Німеччини” дійшов висновку, що відповідно до принципу верховенства права, втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1, 2 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ч.8 ст.382 КАС України, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (яка визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця).
Отже, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, про що просив позивач, є повноваженням суду, яке не виключає існування принципу обов`язковості судового рішення, згідно з яким судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ст.1291 Конституції України, ч.2 ст.14 КАС України).
Колегія суддів враховує, що згідно положень ч.4 ст.372 КАС України, примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. 
Згідно ч.1 ст.373 КАС України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. 
У свою чергу, виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, є виконавчими документами, які підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України “Про виконавче провадження” №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404). 
Стаття 1 цього Закону визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень, що передбачає сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, які проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Порядок виконання рішень немайнового (зобов`язального) характеру визначений розділом VIII Закону №1404.
Статтею 18 Закону №1404 передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Судом встановлено, що на виконання рішення суду від 21.03.2022 по справі №300/7365/21 було видано виконавчий лист, який пред`явлено стягувачем для примусового виконання.
Тобто, станом на час звернення позивача до суду з клопотанням в порядку ст.382 КАС України і по даний час існує відкрите виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа. Про дану обставину вказує і позивач в апеляційній скарзі.
В такій ситуації відсутні правові та фактичні підстави для застосування механізму, визначеного ст.382 КАС України та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. 
Таким чином, являються передчасними та безпідставними викладені у клопотанні вимоги позивача про застосування норм ст.382 КАС України, а відтак відсутні підстави для задоволення його клопотання, поданого в порядку цієї норми КАС України. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що відмова у задоволенні відповідних вимог заявника (позивача) не являється обмеженням його права на ефективний судовий захист, зокрема, на стадії виконання судового рішення, а зумовлена необхідністю дотримання обов`язкових (наведених вище) норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно прийняв рішення про відмову в задоволенні клопотання позивача, поданого в порядку ст.382 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 382 КАС України, суд,
                                                п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2023 року з питань встановлення судового контролю по справі №300/7365/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	Н. В. Ільчишин