ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 січня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 915/790/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:
від ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” – адвокат Мезінов О.Г.
від ДП “Адміністрація морських портів України” - Травянко Л.В. в порядку самопредставництва 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївський глиноземний завод”
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2023 (повний текст складено та підписано 03.11.2023, суддя Олейняш Е.М.)
у справі №915/790/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївський глиноземний завод”
до Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Миколаївської філії державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (Адміністрація Миколаївського морського порту)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд державного майна України
про спонукання виконати певні дії      

ВСТАНОВИВ
До Господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю “Миколаївський глиноземний завод” з позовною заявою до відповідача Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Миколаївської філії державного підприємства “Адміністрація морських портів України” (Адміністрація Миколаївського морського порту), в якій з урахуванням заяви про зміну предмету позову просило:
1. Зобов`язати відповідача, як балансоутримувача орендованого державного майна - причалів №№ 1-5 Дніпро-Бузького морського порту, розташованих за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р-н, с. Галицинове, вул. Набережна, 54 - скласти та надати позивачу довідки за встановленою Фондом державного майна формою про те, що позивач як орендар такого майна протягом звітних місяців - січень, лютий, березень, квітень, травень, червень та липень 2023 року не використовував таке майно в своїй діяльності.
2. Зобов`язати відповідача в подальшому, але до моменту повного відновлення торговельного судноплавства або встановлення Кабінетом Міністрів України рівня охорони у морських портах Одеса, Чорноморськ, Південний, Миколаїв, Ольвія, Білгород-Дністровський нижче, ніж рівень 3, за умови не використання позивачем протягом звітного місяця в своїй діяльності орендованого державного майна - причалів №№ 1-5 Дніпро-Бузького морського порту, розташованих за адресою: Миколаївська обл., Вітовський р-н, с. Галицинове, вул. Набережна, 54 - надавати позивачу у строк, не пізніше 05 числа місяця, що настає за звітним, за його зверненням, поданим у строк до 01 числа місяця, що слідує за звітним, довідку за встановленою Фондом державного майна формою про те, що позивач протягом такого звітного місяця не використовував це майно в своїй діяльності.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 р. № 634 “Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану” за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24 лютого 2022 р. звільняються від орендної плати орендарі, які є портовими операторами та використовують майно, розташоване в морських портах, тощо.
За твердженням позивача, звільнення від орендної плати надається окремим рішенням орендодавця за зверненням орендаря. Підставою для прийняття рішення про звільнення від орендної плати є довідка балансоутримувача, яким є відповідач. Проте, відповідач не виконує норми вищевказаної постанови КМУ № 634 в частині видачі позивачу довідок, що не дозволяє позивачу реалізувати право на звільнення від орендної плати за орендоване державне майно.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2023 по справі №915/790/23 у задоволені позову відмовлено повністю.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах метою позивача фактично є досягнення правового результату – звільнення від орендної плати. Водночас, позивач звернувся до суду із позовом про зобов`язання балансоутримувача видати довідку про невикористання орендованого майна в січні-липні 2023, тобто позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки спосіб захисту у виді зобов`язання відповідача видати довідку фактично не забезпечить поновлення порушеного права позивача, не забезпечить відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, не призведе до позитивного для позивача результату, якого прагне позивач, – звільнення від орендної плати. 
При цьому, на думку місцевого господарського суду, належним та ефективним способом захисту прав орендаря є звернення до орендодавця із вимогою про звільнення від орендної плати.
Додатково, судом першої інстанції також зазначено, що судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, відповідно позовна вимога про зобов`язання відповідача в майбутньому надавати позивачу довідки є безпідставною, оскільки невідомо чи настануть відповідні обставини в майбутньому.
Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2023 року у справі № 915/790/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити повністю.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.
Так, за твердженням апелянта, положення пп.4-1 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 р. № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» встановлюють чіткий алгоритм дій (відповідні обов`язки) для суб`єктів правовідносин щодо звільнення від орендної плати. Ці дії включають: 1) звернення орендаря до балансоутримувача про надання довідки щодо невикористання протягом звітного місяця орендованого державного майна у діяльності орендаря, 2) видачу такої довідки балансоутримувачем та 3) прийняття орендодавцем на підставі цієї довідки за зверненням орендаря окремого рішення про звільнення орендаря від орендної плати. 
Тобто, як вважає апелянт, згідно з приписами пп.4-1 п.1 Постанови № 634 орендар вступає у 2 окремих вида правовідносин з 2-ма окремими суб`єктами: 1) з балансоутримувачем орендованого державного майна - стосовно видачі довідки про те, що орендар державного майна протягом звітного місяця не використовував таке майно в своїй діяльності; 2) з орендодавцем - стосовно звільнення від орендної плати.
При цьому, апелянт вважає, що з аналізу пп.4-1 п.1 Постанови №634 випливає, що можливість реалізації орендарем права на звільнення від орендної плати у правовідносинах з орендодавцем поставлена у пряму залежність від виконання балансоутримувачем обов`язку щодо видачі вищевказаної довідки. Тобто за відсутності вищевказаної довідки правові підстави для прийняття орендодавцем окремого рішення про звільнення орендаря від орендної плати також відсутні. 
Таким чином, апелянт вважає, що спосіб захисту порушеного права позивача має враховувати вищенаведені особливості спірних правовідносин, в які вступав позивач з вищевказаними суб`єктами.
При цьому, як вважає апелянт, приписи Постанови № 634 не встановлюють способу захисту прав орендаря у разі, якщо балансоутримувач ухиляється від обов`язку надати йому довідку про те, що орендар державного майна протягом звітного місяця не використовував таке майно в своїй діяльності, а отже не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу орендаря у спірних правовідносинах.
На думку апелянта, за обставин даної справи, змісту відповідного права чи інтересу позивача, характеру його порушення, при виборі способу захисту порушеного права слід враховувати серед іншого також те, якою саме особою порушено права і законні інтереси позивача. 
При цьому, апелянт наголошує на тому, що оскільки згідно приписів пп.4-1 п.1 Постанови № 634 єдиною підставою для звільнення орендаря від орендної плати є прийняття орендодавцем за зверненням орендаря окремого рішення, яке в свою чергу не може бути прийнято за відсутності довідки балансоутримувача відповідного орендованого державного майна за встановленою Фондом державного майна формою про те, що орендар такого майна протягом звітного місяця не використовував таке майно в своїй діяльності, то висновок суду 1-ї інстанції про те, що способом захисту порушеного права позивача має бути звернення до орендодавця із вимогою про звільнення від орендної плати є передчасним та безпідставним.
З урахуванням вищенаведеного, з огляду на приписи Постанови № 634, апелянт вважає, що за установлених обставин справи, належним та ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів позивача у правовідносинах, що склалися, є примусове виконання обов`язку в натурі, який застосовується в зобов`язальних правовідносинах (які відповідно до ч.1 ст.174 ГК України, можуть виникати в тому числі безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність) у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. 
Тому, на переконання скаржника, задоволення вимог позивача є належним та ефективним способом захисту прав позивача.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2023 відкрито апеляційне провадження по справі №915/790/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївський глиноземний завод” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2023 та призначено справу до розгляду на 31.01.2024.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що не є стороною за укладеним між позивачем та третьою особою договором оренди майна, що належить до державної власності. 
До того ж, як стверджує відповідач, він неодноразово звертався до позивача з листами з приводу надання доступу для огляду орендованого майна, однак, у відповідях на такі листи позивач послався на те, що контроль за використанням орендованого майна здійснює Фонд державного майна України, а свою чергу у відповідача відсутні повноваження щодо встановлення факту використання та/або невикористання позивачем орендованого державного майна за вказаним договором. 
Відповідача також наголошує на тому, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що позивач наразі продовжує використовувати орендоване державне майно. 
Також, до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від третьої особи Фонду державного майна України в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
За твердженням Фонду, останній листами повідомляв позивача про нарахування заборгованості з орендної плати за договором та зазначав про відсутність підстав для звільнення його від сплати орендної плати за таким договором. 
Фонд також зазначає, що звернень позивача разом із документами, передбаченими пп.4-1 Постанови КМУ №634 (довідкою балансоутримувача орендованого майна) до Фонду не надходило, а заборгованість з орендної плати за договором була сплачена позивачем в повному обсязі. 
У відповіді на відзив відповідача, позивач просить відхилити доводи відповідача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки вважає їх безпідставними та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи. 
Під час судового засідання від 31.01.2024 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
В свою чергу, представник відповідача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами та вимогами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, разом з цим у відзиві на апеляційну скаргу ФДМУ просив розглянути справу за відсутності свого представника. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи  на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, 09.06.1999 між Фондом державного майна України та ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” було укладено договір оренди державного майна № 572, відповідно до умов якого ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” є орендарем державного майна – причалів № 1-5 Дніпро-Бузького морського порту, розташованих за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Галицинове, вул. Набережна, 54.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 19.08.2014 у справі №910/11171/14, яке залишено без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2014 та Вищого господарського суду України від 23.12.2014, вищевказаний договір визнано продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором з урахуванням змін, внесених додатковими угодами № 585/17/1 від 10.04.2000 р., № 259 від 21.04.2003 р., № 264 від 22.04.2003 р., № 339 від 31.05.2007 р., № 411 від 27.06.2007 р., тобто до 01.04.2029 року.
Як стверджує позивач, до 24.02.2022, вищевказане орендоване майно використовувалось ним в його господарській діяльності, проте у зв`язку з військовою агресією рф проти України та блокуванням рф торгового судноплавства в Чорному Морі, використання позивачем орендованого майна після 24.02.2022 стало неможливим.
Також, позивач зазначає, що не використовував протягом звітних місяців, зокрема, січень - квітень 2023 року вищевказане орендоване державне майно (причали), оскільки відповідно до Розпорядження Капітана Миколаївського морського порту № 15 від 09.03.2002 заборонено рух усіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу, а також відшвартування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів портів та терміналів Миколаївського регіону. 
Позивач відзначає, що оскільки експлуатація причалів передбачає здійснення на них операцій з обробки суден та вантажів (перевалка вантажів з/на судна), то заборона руху суден біля причалів портів та терміналів Миколаївського регіону однозначно вказує на неможливість для позивача, як орендаря державного майна використовувати його починаючи з 24.02.2022 за призначенням.
Посилаючись на пп.4-1 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 р. № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» (далі – Постанова № 634) позивач зазначає, що оскільки він  не використовував протягом січня – квітня 2023 року орендоване державне майно, він має право на звільнення від орендної плати.
Позивач стверджує, що з метою реалізації встановленого Постановою № 634 права на звільнення від орендної плати за періоди січень, лютий, березень та квітень 2023 року, він звертався до відповідача з листами, відповідно, від 02.02.2023 за вих. № МГЗ-Вих-01-23-060, від 02.03.2023 за вих. № МГЗ-Вих-01-23-119 та від 31.03.2023 за вих. № МГЗ-Вих-01-23-174 та від 25.04.2023 за вих. № МГЗ-Вих-01-23-220 про видачу довідок, які підтверджують той факт, що позивачем не використовувалось орендоване державне майно (причали) у своїй діяльності протягом, відповідного періоду. 
У відповідь на зазначені вище звернення позивача, відповідач листами від 13.02.2023 р. № 97/18-03- 09/Вих, від 17.04.2023 № 449/18-03-09/Вих, від 19.04.2023 № 463/18-03-09/Вих та від 17.05.2023 р. № 630/18-03-09/Вих повідомив позивача про те, що МФ ДП «АМПУ» не є стороною вищевказаного договору оренди державного майна, а також про те, що у відповідача відсутні повноваження щодо встановлення факту використання та/або невикористання позивачем орендованого державного майна. 
В свою чергу, як зазначає позивач, на його звернення від 27.04.2023 № МГЗ-Вих-01-23-228 до Фонду державного майна України щодо надання звільнення від орендної плати за орендоване державне майно згідно пп.4-1 п.1 Постанови № 634 за період з січня по березень 2023 року, Фонд листом від 04.05.2023 № 10-44-11015 повідомив про відсутність підстав для звільнення позивача від орендної плати через відсутність довідок балансоутримувача орендованого державного майна. 
Таким чином, на переконання позивача, через неправомірну бездіяльність відповідача щодо не надання довідок про те, що позивач, як орендар держаного майна протягом звітного місяця не використовував таке майно в своїй діяльності, порушується право позивача на звільнення від орендної плати за орендоване державне майно, встановлене пп.4-1 п.1 Постанови № 634.
З огляду на наведене, позивач звернувся із даним позовом до суду першої інстанції в якому просив зобов`язати відповідача скласти та надати позивачу відповідні довідки.
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні, зокрема через обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту порушеного права. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Так, частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить звернути увагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейським судом з прав людини зазначено, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 13 вищезазначеного закону передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 цього Закону залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним/ тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 09.02.2021 у справі №381/622/17.
Ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи, та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19.
Більше того, у певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 910/5786/22.
У постанові Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19, зокрема, зазначено, що якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. 
Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. 
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Так, предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про зобов`язання останнього вчинити певні дії, а саме 1) скласти та надати позивачу довідки за встановленою Фондом державного майна формою про те, що позивач як орендар державного майна протягом звітних місяців - січень, лютий, березень, квітень, травень, червень та липень 2023 року не використовував таке майно в своїй діяльності та 2) зобов`язати відповідача в подальшому, але до моменту повного відновлення торговельного судноплавства або встановлення Кабінетом Міністрів України рівня охорони у морських портах Одеса, Чорноморськ, Південний, Миколаїв, Ольвія, Білгород-Дністровський нижче, ніж рівень 3, за умови не використання позивачем протягом звітного місяця в своїй діяльності орендованого державного майна, надавати позивачу у строк, не пізніше 05 числа місяця, що настає за звітним, за його зверненням, поданим у строк до 01 числа місяця, що слідує за звітним, довідку за встановленою Фондом державного майна формою про те, що позивач протягом такого звітного місяця не використовував це майно в своїй діяльності.
Як на підставу заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що він, як орендар не використовує орендоване майно в своїй діяльності, а тому у відповідності до Постанови №634 має право на звільнення від орендної плати. Однак, як вважає позивач, через неправомірну бездіяльність відповідача щодо не надання позивачу довідок про те, що останній, як орендар держаного майна протягом звітного місяця не використовував таке майно в своїй діяльності, порушується його право на звільнення від орендної плати за орендоване державне майно, встановлене п-п.41 п.1 Постанови № 634.
У даному випадку, з огляду на предмет та підстави заявлених позовних вимог, позивач фактично намагається досягти певного результату, а саме звільнення його від орендної плати за користування нерухомим державним майном у зв`язку з його не використанням.
Отже, заявлені позивачем у цій справі позовні вимоги не спрямовані на захист його інтересу, а направлені на встановлення юридичного факту, що виходить за межі компетенції господарського суду, оскільки в такому випадку суд не здійснює захисту порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу суб`єкта господарювання.
Згідно з правовим висновком, наведеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16, вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 2, ст. 20 ГПК Украйни до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. 
Юридичні факти можуть встановлюватися господарськими судами при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, як елемент оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості позовних вимог.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/7631/18).
Заявлені позивачем у цій справі вимоги не можуть бути предметом спору та самостійно розглядатися в окремій справі, зокрема через те, що встановлення таких обставин, а саме наявність у сторони права на звільнення під орендної плати на певний період через невикористання орендного майна, може бути предметом доказування та розглядатись судом лише при існуванні та розгляді спору між сторонами щодо виконання зобов`язання в частині нарахування та сплати орендної плати за користування державним майном за укладеним між сторонами договором оренди, зокрема з позовом ФДМУ до позивача про стягнення з останнього заборгованості з орендної плати за певний період. 
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.07.2022 р. у справі № 918/662/21, постанові Верховного Суду від 09.08.2023 р. у справі № 922/2344/22, а також у постановах Верховного Суду від 16.09.2021 по справі №922/3734/20 та від 12.10.2021 по справі №922/3735/20.
До того ж, колегія суддів зазначає, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98).
У відповідності до пп.4-1 п.1 Постанови № 634 звільнення від орендної плати надається окремим рішенням орендодавця, тобто у даному випадку ФДМУ, за зверненням орендаря.
Відтак, саме рішення орендодавця, а не видана балансоутримувачем довідка, є підставою для звільнення орендаря від сплати орендної плати за орендоване державне майно, а відтак задоволення заявлених позивачем вимог не призведе до того результату, якого намагається досягти позивач, а саме звільнення від орендної плати, без необхідності повторного звернення до суду.
При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду з приводу того, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту прав позивача, як орендаря, є звернення до орендодавця із вимогою про звільнення від орендної плати, оскільки, як вже було зазначено вище, вимога про встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, натомість такі обставини (право на звільнення від орендної плати), розглядаються на встановлюються судом лише при ініціюванні спору щодо нарахування та сплати орендної плати за договором оренди.
З наведених вище підстав, заявлені позивачем вимоги у цій справі не підлягають задоволенню. 
Приймаючи до уваги наведені висновки суду, судова колегія не перевіряє та не досліджує й доводи учасників справи, які ґрунтуються на наявності або відсутності у позивача права на звільнення від орендної плати, зокрема використання або невикористання позивачем орендованого майна у своїй господарській діяльності, оскільки відповідні обставини мають бути встановлені судом у межах розгляду спору між сторонами щодо виконання позивачем взятих на себе договірних зобов`язань щодо сплати орендної плати.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2023 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,  колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.10.2023 у справі №915/790/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 05.02.2024.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Поліщук Л.В.  

Суддя                                                                                   Філінюк І.Г.