ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року 
м. Київ

справа №520/905/2020
адміністративні провадження №К/9901/23429/21, №К/9901/34963/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської    О.Р.,
суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.
розглянув як суд касаційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу №   520/905/2020
за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора, П`ятої кадрової комісії Генеральної прокуратури України про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, скасування запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги, провадження в якій відкрито
за касаційними скаргами ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року, ухвалене у складі: головуючого судді Котеньова   О.Г., і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року, ухвалену у складі: судді-доповідача Присяжнюк   О.В., суддів Спаскіна   О.А., Любчич   Л.В.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.           ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до П`ятої кадрової комісії (далі - Кадрова комісія, Комісія, відповідач-1), Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-2), Генерального прокурора з вимогами:
-          визнати протиправним та скасувати рішення №   7 П`ятої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 04.12.2019 про неуспішне проходження ОСОБА_1    атестації;
-          визнати протиправним і скасувати наказ №   2073ц від 21.12.2019 про звільнення ОСОБА_1     з посади прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад Управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24 грудня 2019 року;
-          поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад Управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби або на рівнозначній посаді Офісу Генерального прокурора;
-          скасувати запис у трудовій книжці ОСОБА_1 № 16 про звільнення з посади, яку обіймала, на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;
-          стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24.12.2019 по день винесення судом рішення про поновлення;
-          стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
2.          На обґрунтування позову позивачка зазначила, що оскаржуване рішення Кадрової комісії мотивоване невідповідністю ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності. Позивачка доводить, що такий висновок Комісії є безпідставним, адже вона успішно склала перші два етапи атестації. Водночас під час співбесіди їй задавалися питання на знання іншого законодавства, не пов`язаного з КПК України, КК України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та не пов`язаного з письмовим завданням.
3.          Позивачка також зазначила, що її звільнили з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор може бути звільнений у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або у разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Однак у спірних правовідносинах ліквідація, реорганізація органу прокуратури, скорочення посад прокурорів не відбулися.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4.           ОСОБА_1 з 06.08.2008 по 24.12.2019 проходила службу на прокурорських посадах в органах прокуратури.
5.          Наказом Генерального прокурора України від 27.06.2017 № 747ц позивачку було призначено на посаду прокурора відділ підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад Управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії, прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.
6.          Як установлено судами попередніх інстанцій, позивачка подала заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, успішно пройшла перші два етапи атестації та була допущена до наступного етапу - співбесіди.
7.          П`ята кадрова комісія 04.12.2019 прийняла рішення №7 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.
8.          Наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2073ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад Управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру», з 24.12.2019.
9.          Не погоджуючись з указаними рішеннями і наказом, позивачка звернулася до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
10.          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 позов задоволено частково:
-          визнано протиправним і скасовано рішення № 7 П`ятої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 04.12.2019 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації;
-          визнано протиправним і скасовано наказ № 2073ц від 21.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад Управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24 грудня 2019 року;
-          поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад Управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби або на рівнозначній посаді Офісу Генерального прокурора;
-          стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 38   3681,06 грн.
11.          У задоволенні інших вимог відмовлено.
12.          Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2021 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 змінено шляхом викладення абзацу четвертого резолютивної частини рішення в такій редакції: "Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад Управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби".
13.          В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 залишено без змін.
14.          Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили із з того, що оспорюваним рішенням Кадрової комісії та доданими Офісом Генерального прокурора до матеріалів справи доказами не підтверджується невідповідність позивачки вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
15.          Як зазначили суди попередніх інстанцій, оскаржуване рішення було мотивоване тим, що позивачка має низький рівень знань Конституції, законів України, інших нормативно-правових актів з питань виконання функцій, організації та діяльності прокуратури, прокурорів та не має досвіду з виконання функцій прокуратури.
16.          Суди попередніх інстанцій вважали, що рівень знань та умінь у застосуванні закону перевіряється під час першого етапу атестації, який ОСОБА_1 успішно склала. На етапі співбесіди Кадрова комісія уповноважена здійснювати виключно обговорення матеріалів атестації та питання виконаного практичного завдання.
17.          Також суди попередніх інстанцій зауважили, що Генеральний прокурор України не мав повноважень звільняти позивачку з підстав інших, аніж визначені Законом України «Про прокуратуру». На думку судів попередніх інстанцій, пункт 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» міг бути застосований тільки у разі реорганізації чи ліквідації органу прокуратури чи скорочення штату прокурорів. Однак в цьому випадку ні реорганізація, ні ліквідація Генеральної прокуратури України, де працювала позивачка, не відбувалася.
18.          З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необґрунтованість рішення Кадрової комісії та незаконність звільнення позивачки. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, поновлюючи позивачку на посаді в Генеральній прокуратурі України або Офісі Генерального прокурора, неправильно застосував статтю 235 КЗпП України, відповідно до якої у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його саме на тій посаді, з якої його було незаконно звільнено
19.          Суди попередніх інстанцій також дійшли висновку про відсутність у позивачки права на вихідну допомогу, адже позивачку було звільнено з підстав та в порядку, передбаченому Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні.
20.          IV. Провадження в суді касаційної інстанції
21.          29 червня 2021 року до Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора, у якій він просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2021.
22.          Ухвалою Суду від 05.08.2021 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
23.          За доводами відповідача-2, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у подібних правовідносинах був відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пунктів 7, 9, 12, 13, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року»; підпункту 2 пункту 19 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19 вересня 2019 року.
24.          Як зазначає скаржник, системний аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що суди, розглядаючи спори, предметом яких є рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, не наділені повноваженнями здійснювати переоцінку висновків Комісії щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам, оскільки такі повноваження мають виключно члени Кадрової комісії.
25.          Скаржник уважає, що Кадрова комісія, згідно з чинним законодавством, не зобов`язана юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв. Кадрова комісія за результатами співбесіди має можливість на власний розсуд шляхом голосування прийняти рішення про успішне або неуспішне проходження прокурором атестації.
26.          Скаржник також уважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що умовою звільнення прокурора, який не пройшов атестацію, є реорганізація чи ліквідація органу прокуратури чи скорочення штату прокурорів.
27.          20 вересня 2021 року до Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просить змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2021 у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
28.          Ухвалою Суду від 26.10.2021 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
29.          За доводами позивачки, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у подібних правовідносинах був відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
30.          Позивачка доводить, що з набранням чинності змін до Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку із якими проводилася атестація, Генеральна прокуратура України не була реорганізована чи ліквідована. Натомість 28.12.2019 проведена державна реєстрація зміни назви з «Генеральна прокуратура України» на «Офіс Генерального прокурора», а з 02.01.2020 розпочато роботу Офісу Генерального прокурора, усіх працівників Генеральної прокуратури України переведено до Офісу Генерального прокурора. З урахуванням перейменування Генеральної прокуратури України посада «прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України» на момент розгляду справи судами не існувала, а тому суд апеляційної інстанції помилково змінив рішення суду першої інстанції в частині, що стосувалося поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора.
31.          У зв`язку з тривалою непрацездатністю судді Кашпур О.В., відпусткою судді Уханенка С.А. розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівник секретаріату Касаційного адміністративного суду від 06.02.2024 призначений повторний автоматизований розподіл справи №   520/905/2020.
32.          За наслідками повторного автоматизованого розподілу касаційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Радишевської   О.Р., суддів Смоковича   М.І, Мацедонської   В.Е.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
33.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
34.          Статтею 4 Закону України від 14.10.2014  №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
35.          Законом №1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
36.          Законом України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який набрав чинності з 25.09.2019, передбачено реформу системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №1697-VII були внесені зміни.
37.          У тексті Закону №1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».
38.          Згідно з пунктами 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур уважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому розділом.
39.          Відповідно до пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
40.          Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
41.          Згідно з пунктом 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
42.          Відповідно до пункту 12 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
43.          Пунктом 13 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX передбачено, що атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.
44.          Згідно з пунктом 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.
45.          Пунктом 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.
46.          Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту. Указані в цьому пункті прокурори можуть бути звільнені з посади прокурора також і на інших підставах, передбачених Законом України «Про прокуратуру».
47.          Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 відповідно до пунктів 7-17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, з метою проведення атестації прокурорів затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, який визначає процедуру надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур (далі - Порядок №221; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
48.          Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
49.          Згідно з пунктами 2, 4 розділу І Порядку №221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
50.          Відповідно до пункту 6 розділу І Порядку №221 атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
51.          Пунктом 7 розділу І Порядку №221 визначено, що повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.
52.          Відповідно до пункту 1, 2, 4 розділу IV Порядку №221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.
53.          До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.
54.          Для виконання практичного завдання прокурору видається чистий аркуш (аркуші) паперу з відміткою комісії. Комісія, у разі наявності технічної можливості, може забезпечити виконання прокурорами практичного завдання за допомогою комп`ютерної техніки.
55.          Пунктами 8-11 розділу IV Порядку №221 визначено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.
56.          Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
57.          Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).
58.          Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.
59.          Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).
60.          Згідно з пунктами 12-16 розділу IV Порядку №221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.
61.          Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання.
62.          Співбесіда проходить у формі засідання комісії.
63.          Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
64.          Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.
65.          Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.
66.          Інші питання, пов`язані із проведенням атестації прокурорів, врегульовані розділом V Порядку №221. Так, уповноваженими суб`єктами з питань забезпечення організаційної підготовки до проведення атестації та виконання функцій адміністративно-розпорядчого характеру, координування та узгодження дій під час підготовки і проведення атестації є члени комісії та робоча група такої кадрової комісії (пункт 1 розділу V Порядку №221).
67.          Пунктом 2 розділу V Порядку №221 передбачено, що у разі виникнення у прокурора зауважень чи скарг на процедуру проведення атестації він може звернутися до голови або секретаря комісії.
68.          Згідно з пунктом 6 розділу V Порядку №221 рішення кадрових комісій про неуспішне проходження атестації може бути оскаржене прокурором у порядку, встановленому законодавством.
69.          Відповідно до пункту 4 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233 (далі - Порядок №233; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), склад комісії затверджує Генеральний прокурор, який визначає її голову та секретаря.
70.          Комісія правомочна ухвалювати рішення, здійснювати інші повноваження, якщо на її засіданні присутня більшість членів комісії. У разі неявки члена комісії більше двох разів поспіль без поважних причин, такий член комісії підлягає заміні відповідно до пункту 19 Порядку (пункт 8 Порядку №233).
71.          Приписами пункту 12 Порядку №233 передбачено, що рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати «за» чи «проти» рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії. Рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
72.          Рішення і протоколи комісії підписуються всіма присутніми членами комісії. У разі відмови члена комісії підписати рішення або протокол, у такому рішенні або протоколі робиться відповідна відмітка (пункт 13 Порядку №233).
VI. Позиція Верховного Суду
73.          Спірні правовідносини між сторонами склалися з приводу рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації та звільнення з посади в органах прокуратури на підставі такого рішення.
74.          Щодо правомірності звільнення позивачки на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» необхідно зазначити таке.
75.          Верховним Судом уже неодноразово, зокрема, у постановах від 21.09.2021 у справі 160/6204/20 , від 21.09.2021 у справі №200/5038/20-а, від 24.09.2021 у справі №160/6596/20,  від 24.09.2021 у справі №140/3790/19, від 24.09.2021 у справі №280/4314/20, досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативно-правового врегулювання підстав звільнення прокурорів (слідчих органів прокуратури) з посади прокурора, що міститься в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX.
76.          У вказаних справах Верховний Суд дійшов висновку про те, що у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону №113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку №221 відповідно до Закону №113-ІХ).
77.          Системний аналіз положень абзацу 1 пункту 19 Закону №113-IX дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.
78.          Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом також постановах від 30.11.2021 №440/3399/20, від 30.11.2021 у справі №500/1254/20, у яких Верховний Суд визначив, що звільнення відбувається не з підстав, установлених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою. Таким чином, підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1-4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, а нормативною - пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
79.          Отже, висновок судів попередніх інстанцій про те, що в спірних правовідносинах позивачка могла бути звільнена з підстав, визначених у пункті 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII виключно за умови ліквідації, реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.
80.          Зважаючи на висловлену правову позицію Верховного Суду щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII у зіставленні з пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IХ, Суд у вимірі встановлених обставин цієї справи і порушених відповідачем у касаційній скарзі питань констатує, що неуспішне проходження атестації (оформлене відповідним рішенням кадрової комісії) може бути підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.
81.          Отож проведення атестації прокурорів є обов`язковою складовою запровадженого Законом №113-ІХ процесу реформування системи органів прокуратури та є спеціальною процедурою, яка має на меті підтвердження здатності прокурорами виконувати повноваження на належному рівні за визначеними законом критеріями, шляхом здійснення оцінки їхньої професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
82.          Аналізуючи доводи касаційної скарги відповідача-2 щодо наявності у Кадрової комісії дискреційних повноважень на прийняття рішення за результатами проведеної співбесіди та, відповідно, відсутності у судів попередніх інстанцій повноважень здійснювати переоцінку висновків щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам, Суд виходить з такого.
83.          Верховний Суд неодноразово надавав оцінку та висловлював правову позицію щодо застосування, зокрема, і пунктів 9, 11, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №   113-IX в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (у рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди). 
84.          У постановах від 21.10.2021 у справі №   640/154/20, від 02.11.2021 у справах №   120/3794/20-а та №   640/1598/20, від 04.11.2021 у справі №   640/537/20, від 02.12.2021 у справі №   640/25187/19, від 16.12.2021 у справі №   640/26168/19, від 22.12.2021 у справі №   640/1208/20 Верховний Суд висловився щодо обґрунтованості і вмотивованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, а також, що рішення цього органу (кадрової комісії) можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить дискреційним повноваженням цього органу під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень.
85.          У постанові від 12.05.2022 у справі №   540/1053/21 Верховний Суд зазначив, що досягнути мети атестування прокурорів, яку відповідач означив як підвищення ефективності діяльності прокуратури і рівня довіри до прокурорів, неможливо без зрозумілої, чіткої і передбачуваної процедури та можливості її перевірки судом, а механізм, визначений Законом № 113-ІХ для цілей атестації чинних прокурорів, не може применшувати чи заперечувати існуючих гарантій, зокрема на судовий захист.
86.          У постановах від 29.06.2022 у справі №   420/10211/20, від 11.08.2022 у справі №   160/8111/20, від 07.07.2022 у справі №   560/214/20, не заперечуючи наявності у кадрової комісії дискреційних повноважень надавати оцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності та ухвалювати рішення за наслідками проходження прокурорами атестації, Верховний Суд зазначив, що така дискреція не може бути свавільною, а повинна ґрунтуватися на приписах закону.
87.          За загальним правилом під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
88.          Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура прийняття рішення за її наслідками.
89.          Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо істотної значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.
90.          Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість і вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
91.          З приводу зазначеного є сталою позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №   826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №   819/330/18, від 10.01.2020 у справі №   2040/6763/18).
92.          Імперативні приписи пункту 12 Порядку №233 також вимагають зазначення кадровою комісією мотивів і відповідних обставин як обов`язкової складової рішення про неуспішне проходження атестації. Такі вимоги є гарантією дотримання прав особи, щодо якої проводиться атестація.
93.          Відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів, яка викладена, зокрема у постанові від 07.07.2022 у справі №   560/214/20, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню. Отож рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.
94.          Таким чином, Суд дійшов висновку, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.
95.          Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, підставою для прийняття Кадровою комісією спірного рішення слугували висновки її членів про наявність обґрунтованих сумнівів щодо відповідності позивача вимогам професійної компетентності у зв`язку із «низьким рівнем знань Конституції, законів України, інших нормативно-правових актів з питань виконання функцій, організації та діяльності прокуратури, прокурорів та відсутністю досвіду з виконання функцій прокуратури».
96.          Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що рівень знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора перевіряється під час першого етапу атестації, який ОСОБА_1 успішно склала. На етапі співбесіди кадрова комісія уповноважена здійснювати обговорення матеріалів атестації та питання виконаного практичного завдання, до якого у Комісії зауважень не було.
97.          Суд зазначає, що відповідно до пункту 5 розділу І Порядку № 221 предметом атестації є оцінка: 1)   професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2)   професійної етики та доброчесності прокурора.
98.          За змістом пункту 5 та підпункту 3 пункту 6 розділу І Порядку № 221 встановлення рівня професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок) та перевірка дотримання ним професійної етики та доброчесності мають різні критерії. Отже, ухвалюючи рішення про неуспішне проходження атестації з підстав недостатнього рівня професійної компетентності прокурора, чи за наявності сумнівів у його доброчесності та професійної етики, комісія має зазначити, на чому ґрунтуються такі висновки, тобто мотивувати своє рішення належним чином.
99.          З установлених судами попередніх інстанцій обставин справи випливає, що Кадрова комісія фактично оцінила рівень професійної компетентності позивачки виключно на підставі усних відповідей позивачки на запитання членів комісії, які стосувалися Конституції України та інших нормативно-правових актів, які визначають правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів. При цьому в оскаржуваному рішенні Кадрової комісії не зазначено ані переліку питань, які ставилися позивачці, ані змісту відповідей на вказані питанні та/або змісту помилок і неточностей, які б свідчили, що професійна компетентність позивачки не дозволяє їй обіймати посаду прокурора.
100.          Водночас з приписів Порядку №221 випливає, що оцінка професійної компетентності прокурора включає також перевірку загальних здібностей та навичок прокурора, які, у свою чергу, встановлюються за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону.
101.          Однак, як убачається з оскаржуваного рішення, оцінка професійної компетентності позивачки здійснена Кадровою комісією лише з огляду на відповіді позивачки на усні запитання Комісії та без урахування того, що позивачка успішно пройшла попередні етапи атестації.
102.          Незгода окремих членів комісії з розв`язанням окремих завдань практичного завдання та/або із змістом відповіді прокурора на запитання щодо знання Конституції України, інших нормативно-правових актів сама по собі не може свідчити про невідповідність прокурора вимогам професійної компетенції. Саме на Кадрову комісію покладається обов`язок довести, що рівень орієнтування у чинному законодавстві, володіння практичними уміннями та навичками застосування норм законодавства позивачки є настільки низькими, що виключає можливість продовження нею служби в органах прокуратури. Натомість стислий і фрагментарний виклад у спірному рішенні обставин і висновку про неуспішне проходження атестації породжує припущення на основі викладеної інформації, але не розуміння «обґрунтованого сумніву» щодо відповідності прокурора зазначеним критеріям.
103.          Таким чином, викладені в оскаржуваному рішенні висновки Кадрової комісії щодо невідповідності позивачки вимогам професійної компетентності з мотивів ненадання/неповноти відповідей на окремі питання членів Комісії не можуть визнаватися обґрунтованими.
104.          Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №   120/3458/20-а, від 18 листопада 2021 року у справі №   640/1598/20, від 09 грудня 2021 року у справі №   400/3700/20, від 24 січня 2023 року у справі №   500/2810/20 та інші.
105.          Підсумовуючи наведене, у вимірі обставин цієї справи й у зіставленні із заявленими підставами для касаційного розгляду, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірне рішення Кадрової комісії не містить належної мотивації (з посиланням на докази) щодо невідповідності позивачки вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
106.          Щодо способу поновлення порушеного права позивачки та аргументів її касаційної скарги в цій частині, то Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що в рішенні суду має бути безальтернативно зазначено конкретну посаду, на якій належить поновити особу. Ця посада має відповідати посаді, з якої було звільнено позивачку.
107.          Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.
108.          Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
109.          Аналогічна правова позиція щодо застосування положень статті 235 КЗпП України при вирішенні питання про поновлення на посаді прокурора було висловлено Верховним Судом у постановах від 24 листопада 2021 року у справі №   640/455/20, від 22 грудня 2021 року у справі №   640/1208/20, від 02 червня 2022 року у справі №   640/579/20 і Суд не вбачає підстав для відступу від неї.
110.          Суд також ураховує, що Законом №   113-ІХ визначено безальтернативну умову переведення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом займали посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах на посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а саме лише у разі успішного проходження ними атестації.
111.          Беручи до уваги вказані особливості застосування статті 235 КЗпП України і те, що процедура атестації позивачкою не завершена, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивачка мала бути поновлена на посаді, з якої її було звільнено, - прокурора відділу підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад Управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.
112.          Згідно з частиною першою статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
113.          Відповідно до частини четвертої статті 351 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
114.          Беручи до уваги викладене, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Водночас суд зазначає, що окремі мотиви судів попередніх інстанцій, а саме їхні висновки про те, що в спірних правовідносинах умовою звільнення прокурора відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII є ліквідація, реорганізація органу прокуратури чи скорочення кількості прокурорів, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому рішення судів попередніх інстанцій в цій частині підлягають зміні з виключенням вказаних мотивів.
115.          Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
116.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
117.          Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
118.          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року змінити в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови.
119.          У решті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року (у незміненій частині) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року залишити без змін.
120.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська

Судді:                                                                                                    М.І. Смокович

                                                                                                    В.Е. Мацедонська