ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/7846/23	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року (суддя Стрельнікова Н.В.) у справі №280/7846/23 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

                                               в с т а н о в и В:

22.09.2023 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Лушпієнка М. від 18.05.2022 №406 в частині застосування дисциплінарного стягнення до дізнавача сектору дізнання Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції ОСОБА_1 у виді звільнення зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Лушпієнка М. від 23.05.2022 №482 о/с "По особовому складу" про реалізацію дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України лейтенанта поліції ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді дізнавача сектору дізнання Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 40108688) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 травня 2022 року по дату прийняття рішення судом про поновлення на роботі.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.09.2023 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків шляхом надання до суду: оформленої   відповідно до ст.167 КАС України заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з зазначенням інших поважних підстав для поновлення строку звернення до суду з вказаним позовом.
03.10.2023  представником позивача була подана заява  про поновлення порушеного строку звернення до суду, у якій зазначено, що позивачка та її представник дізналися про  звільнення позивачки із листа відповідача від 11.09.2023.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року позовну заяву повернуто позивачеві. 
Ухвала суду мотивована тим, що зазначені позивачкою підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не можливо визнати поважними, оскільки не свідчать про наявність причин, які об`єктивно перешкоджали чи унеможливлювали звернення позивачкою з позовом до суду у визначені законом строки.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В апеляційній скарзі, не заперечуючи правильність встановлення судом першої інстанції обставин, з якими позивачка пов`язувала поважність причин пропуску строку звернення з позовом до суду, остання зазначає те, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причини пропуску таких строків поважними і у спірному випадку, як зазначає позивачка, для цього у суду існували усі підстави. З цього приводу позивачка також вказує на те, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави. Також, за позицією позивачки, введення в Україні воєнного стану є підставою для продовження процесуальних строків щонайменше до закінчення воєнного стану.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною 3  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У відповідності із ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Тобто, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. 
Отже, встановлений ч.5 ст.122 КАС України місячний строк звернення до суду починає перебіг з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Так, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для поновлення строку звернення з позовом до суду, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Отже, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Європейський суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (справа «Мельник проти України» рішення від 28.03.2006 року).
Таким чином, враховуючи наведені позиції Європейського Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у кожному конкретному випадку питання щодо дотримання строків звернення до суду, повинно оцінюватися судом враховуючи усі обставини, що призвели до звернення особи із позовом до суду, зокрема, можливості звернення до суду за захистом права у строки, встановлені законом.
У спірному випадку позивачка, оскаржуючи накази про звільнення від 18.05.2022 №406 та від 23.05.2022 №482 о/с, звернулася до суду з позовом 22.09.2023. При цьому, обгрунтовуючи причини пропуску строку звернення з позовом до суду, зазначала, що про своє звільнення дізналася з листа відповідача від 11.09.2023 на адвокатський запит свого представника. Крім цього, зазначала, що до 18.11.2022 перебувала на окупованих територіях, оскільки до цього часу їй не вдавалося виїхати з Мелітопольського району Запорізької області, у зв`язку з чим не могла володіти інформацією про своє звільнення.
Надаючи оцінку таким обставинам, які визначені позивачкою як підстави для поновлення строку звернення з позовом до суду, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що після повернення з окупованих територій, тобто з 18.11.2022, позивачка могла і повинна була дізнатися про своє звільнення зі служби в поліції.
З цього приводу суд першої інстанції правильно зазначив те, що перебування на службі в поліції передбачає як виконання службових завдань, так і отримання грошового забезпечення за службу. З листопада 2022 року по вересень 2023 року (10 місяців) позивачка, прибувши з окупованої території 18.11.2022, не перебувала на службі в поліції, не виконувала службові обов`язки, не перебувала на службі в робочий час та не отримувала грошове    забезпечення, що свідчить про те, що позивачка не могла не усвідомлювати та не знати, що вона звільнена зі служби у поліції.
З цих підстав суд першої інстанції обгрунтовано визнав безпідставним і посилання позивачки на те, що про своє звільнення дізналась лише   з відповіді відповідача    від 11.09.2023 на адвокатський запит.
При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що отримання листа у відповідь на адвокатський запит представника позивачки не змінює момент, з якого позивачка повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивачка почала вчиняти дії щодо реалізації свого права на звернення до суду і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Отже, проаналізувавши обставини, з якими позивачка пов`язувала поважність причин пропуску строку звернення з позовом до суду, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Обгрунтованість вказаних висновків суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовується. В апеляційній скарзі позивачка наводить свою позицію про те, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причини пропуску таких строків поважними. Не ставлячи під сумнів таку можливість, суд апеляційної інстанції зазначає те, що у спірному випадку позивачкою не наведено, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду. Посилання позивачки на воєнний стан також не свідчить про наявність підстав для поновлення такого строку, оскільки сам факт введення такого стану без встановлення об`єктивних причин неможливості своєчасного звернення до суду, які обумовлені воєнним станом, не може свідчити про поважність причин пропуску процесуального строку.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим підстав для її скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року  у справі №280/7846/23 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку, в строки, встановлені ст..329 КАС України.

Повне судове рішення складено 18.01.2024
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк