Номер провадження: 22-ц/813/5761/23 
Справа № 494/1174/20
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Сегеди С.М., Драгомерецького М.М.,
за участю секретаря – Триколіч І.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березівський районний суд Одеської області від 16 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання прав власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
12 листопада 2020 року до Березівського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання право власності на спадкове майно.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . 
Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 . Спадкоємцями на вказане майно є її діти – ОСОБА_2 (позивач по справі) та ОСОБА_1 (відповідач по справі). 
ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала за вищевказаною адресою. На час відкриття спадщини, позивач постійно проживав разом із спадкодавцем, вели спільне господарство. ОСОБА_2 доглядав за свою матір`ю. 
Проте, як зазначає позивач, йому стало відомо, що 25 червня 2019 року його рідний брат ОСОБА_1 незважаючи на наявність ще одного спадкоємця, отримав свідоцтво про право на спадщину на увесь будинок. 
Таким чином позивач вважає, що наведеним порушені його права та інтереси як спадкоємця, оскільки він має право на 1/2 частину цього майна. 
На підставі цього звернувся до суду з даним позовом та просив задовольнити його позовні вимоги.
Надалі ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги, а саме заявив позовні вимоги про встановлення факту сумісного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 16 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання право власності на спадкове майно задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, посвідчене 25.06.2019 року державним нотаріусом Березівської держаної нотаріальної контори Одеської області, видане ОСОБА_1 на спадщину від померлої ОСОБА_3 , яка складається з житлового будинку під АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт сумісного проживання на момент смерті ОСОБА_3 .

Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 22 листопада 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
21 листопада 2023 року від адвоката Подорожнього А.С., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що він не може бути присутнім у засіданні на вказану дату та час у зв`язку із зайнятістю під час проведення слідчих процесуальних дій, а саме - обшуку транспортного засобу в рамках кримінального провадження №12023162250000868. Так, адвоката було повідомлено слідчим, що 22.11.2023 об 11 год 00 хв в м. Біляївка Одеської області буде проводитись обшук транспортного засобу DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 та яким керував ОСОБА_5 . Транспортний засіб наразі перебуває на території слідчого відділу. Адвокат Подорожній А.С. здійснює представництво прав та інтересів ОСОБА_4 (власника Т/З) та ОСОБА_5 (користувача Т/З), та буде присутнім під час проведення процесуальної дії.
Розглянувши заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Апеляційний суд зауважує, що адвокатом Подорожнім А.С. не надано жодного належного та допустимого доказу проведення слідчих дій саме 22 листопада 2023 року о 11:00 год.
Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністі сторони у справі.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Фактичні обставини справи.
На підставі матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 01.12.2015 року померла ОСОБА_3 (а.с.15, т.1). 
Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2000 року. (а.с.13, т. 1)

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що позивач є спадкоємцем першої черги та судом встановлений факт проживання разом зі спадкодавцем, а тому суд доходить до висновку, про наявність підстав передбачених ст. 1301 ЦК України для визнання свідоцтва про спадщину, яке посвідчене 25.06.2019 державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області та видане на ім`я ОСОБА_1 , - недійсним.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України)).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Частиною першою статті 29 ЦК України (у редакції, яка діяла на момент смерті ОСОБА_3 ) встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Тобто, положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як на підтвердження факту проживання на момент смерті зі спадкодавцем, позивач послався на Акт обстеження житлово-побутових умов мешканців Березівської міської ради ОТГ від 15.04.2019, довідкою ВК Березівської міської ради віл 16.10.2018 про понесенні витрати на поховання матері.
Однак аналіз Акта обстеження житлово-побутових умов мешканців Березівської міської ради ОТГ від 15.04.2019 не дає підстави дійти висновку, що ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_3 проживав разом з нею.
Сам факт організації поховання та замовлення ритуальних послуг не свідчить про факт проживання разом із померлим спадкодавцем.
Крім того у судовому засіданні у суді першої інстанції були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_6 пояснив, що він проживає в АДРЕСА_1 , тобто за 150 метрів від будинку, в якому проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та на той час разом зі своєю покійною матір`ю. Дружні стосунки були з родиною. З 1980 року спілкувався з батьками позивача та відповідача по справі. Все життя ОСОБА_2 допомагав своїй матері, піклувався по неї, купував продукти харчування, оскільки вона проживала лише на свою пенсію та на пенсію свого сина ОСОБА_7 , який є інвалідом дитинства. Вказав, що неодноразово був у будинку та бачив речі позивача. Також, вказав, що ОСОБА_8 та мати вели спільне господарство та бізнес, оскільки позивач займався продажем піску, а мати ОСОБА_9 вела розрахунок за нього. На дворі постійно стояла машина КАМАЗ, якою ОСОБА_8 привозив пісок. Фактично бачив ОСОБА_8 через день на подвір`ї будинку. Вказав, що неодноразово був у будинку та бачив речі та одяг позивача. На час її смерті поховав її за власні кошти. 
Допитана в якості свідка ОСОБА_10 надала пояснення, що позивач являється її зятем. За все своє життя він піклувався про свою матір, допомагав вести спільне господарство, займались продажем будівельних матеріалів (щебень та пісок). У 2015 році приблизно з весни позивач змушений був жити з свахою ОСОБА_11 , оскільки вона захворіла. До їхнього будинку приходила постійно та навідувала хвору сваху, у будинку бачила речі та одяг ОСОБА_12 . Позивач постійно купував ліки хворій матері, а брат ОСОБА_7 хворий з дитинства. На час смерті матері, позивач поховав її за власні кошти. До цього часу доглядає за будинком.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що сторони по справі є її онуками. Зазначила, що позивач рано одружився, батько купив йому 4-х кімнатну квартиру та дав усне розпорядження, що дана квартира залишиться старшому сину ОСОБА_2 , а будинок по АДРЕСА_1 залишиться меншому сину ОСОБА_1 . Коли помер батько, то їх мати почала проживати в даному будинку з іншим чоловіком ОСОБА_14 , з ними також проживав її син ОСОБА_1 , який є інвалідом дитинства. ОСОБА_3 часто хворіла, але стороннього догляду не потребувала. Позивач приїздив до своєї матері один раз на тиждень за коштами, так як у них був спільний бізнес. Господарство померла ОСОБА_3 не вела, а жила на свою пенсію. Коли вона померла, то її син ОСОБА_1 почав проживати в пансіонаті в смт В-Михайлівка Одеської області, де проживає до цього часу. У вищезазначений будинок він не бажає повертатися, оскільки боїться свого брата – позивача по справі, так як він вчиняє відносно нього умисні дії фізичного характеру. Вказала, що вони писали заяви до поліції та вказала, що будинок не продають. 
Свідок ОСОБА_15 пояснила, що померла ОСОБА_3 є її сестрою, а сторони по справі племінники. З 1988 року проживає та зареєстрована у місті Одеса. Також зазначила, що позивач з 16 років не проживав зі своєю матір`ю, з нею проживав лише її менший син ОСОБА_1 , тому що він є інвалідом дитинства. Позивач у будинку появлявся лише з необхідністю продажу піску. До спірного будинку приїжджала приблизно раз на місяць на електричці або машині. Сестра хворіла, однак самостійно могла ходити. Під час перебування у будинку не бачила позивача та його одягу, але знала зі слів сестри, що він їй допомагає та не живе з ними. Під час оформлення спадщини була присутня разом з ОСОБА_7 у нотаріуса. Також вказала, що бачила як ОСОБА_7 підписує заяву та зазначає, що інших спадкоємців не має. Щодо викладених фотографій про продаж будинку на сайті ОЛХ, то виклав це її син, але на будинок накладений арешт. 
Апеляційний суд критично ставиться до показань свідків, так як вони є суперечливими та, фактично, суперечать один одному. 
Тобто апеляційним судом встановлено і не спростовано матеріалами справи, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 не був постійним місцем проживання позивача. 
У визначений законом строк ОСОБА_2 не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Крім цього, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України у подібних правовідносинах викладено в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц.
У зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 не порушені права позивача як спадкоємця, оскільки він вважається таким, що не прийняв спадщину, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Березівського районного суду Одеської області від 16 березня 2023 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання прав власності на спадкове майно відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2023 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       С.М. Сегеда