ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2024 року                                                                                      Справа № 903/552/23 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Грязнов В.В. ,  суддя Розізнана І.В. 
секретар судового засідання Соколовська О.В.
позивача – адвокат Сівак О.В.
відповідача - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23 (ухвалене суддею Шумом М.С., повний текст складений 12.09.2023)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід -Агро - Техніка"                                                                                                               
до відповідача: Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України"
про стягнення 5 583 694,34 грн
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23 позов задоволений.
Стягнуто з Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Агро-Техніка" 5 583 694,34 грн, з яких: 2 805 389,79 грн основного боргу, 2 119 091,60 грн. - пені, 80 921,09 грн - 3% річних, 578 291,86 грн інфляційних втрат та 83 755,42 грн витрат по сплаті судового збору.
Вказане рішення мотивоване тим, що заборгованість відповідача за отриманий товар підтверджена матеріалами справи та становить 2 805 389,79 грн, що еквівалентно 70 440,81 євро. Крім того, нараховані позивачем 80 921,09 грн 3% річних та 578 291,86 грн є арифметично правильними,     підставними та підлягають до стягнення з відповідача. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати, а тому вимога про стягнення з відповідача     пені в розмірі 2 119 091 грн підлягає до задоволення. Місцевий господарський суд також дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Державне підприємство "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23. Скасувати рішення господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23 в частині стягнення 2 119 091,60 грн - пені, 80 921,09 грн - 3% річних, 578 291,86 грн - інфляційних втрат та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні 2 119 091,60 грн - пені, 80 921,09 грн - 3% річних, 578 291,86 грн - інфляційних втрат.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає:
- рішення господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у частині стягнення 2 119 091,60 грн пені, 80 921,09 грн 3% річних, 578 291,86 грн інфляційних втрат є незаконним через неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, а також через порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи;
- у разі, якщо матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці, стягнення інфляційних втрат є недопустимим та призведе до подвійного стягнення;
- ТОВ "Захід-Агро-Техніка" нарахувало пеню, що перевищує подвійну облікову ставку НБУ, а відтак пеня у розмірі 2 119 91,60 грн є необґрунтованою та не може братися до уваги;
- очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді пені і процентів річних, що не є справедливим, наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання;
- справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, є відмова у стягненні пені, процентів річних і інфляційних. 
02.01.2024 матеріали справи №903/552/23, на запит суду, надійшли з Господарського суду Волинської області до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.01.2024 апеляційну скаргу Державне підприємство "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати Північно-західному апеляційному господарському суду належні докази сплати 62    511,86 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
25.01.2024 на адресу суду від Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" надійшов лист на виконання ухвали суду та долучено платіжне доручення про сплату судового збору у розмірі 62511,90 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2024 поновлений строк на подання апеляційної скарги Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23. Відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23. Розгляд апеляційної скарги призначений на 13.02.2024 об 11:00 год. Зупинена дія рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23.
Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги.
В судове засідання 13.02.2024 представник відповідача не з`явився. Про місце, час і дату судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю інших учасників справи.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняття оскаржуваного рішення суду, зазначає наступне.
В апеляційній скарзі Державне підприємство "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23 в частині стягнення 2 119 091,60 грн - пені, 80 921,09 грн - 3% річних, 578 291,86 грн - інфляційних втрат.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи приписи ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглядати апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2 119 091,60 грн - пені, 80 921,09 грн - 3% річних, 578 291,86 грн - інфляційних втрат.
Судом встановлено, що 29.11.2021 між ТОВ "Захід-Агро-Техніка" (Позивач, продавець) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" (Відповідач, покупець) укладено договір купівлі-продажу №109 (а.с. 5-6).
Відповідно до п. 1.1 Договору продавець передає у власність покупця сільськогосподарську техніку (дискова борона BLACKBIRD X 6200 КА) (п. 1.1).
Згідно п. 1.2 Договору найменування товару, його кількість, ціна в гривнях та її еквівалент в іноземній валюті, строк передачі, базис поставки, а також інші умови, визначені крім тексту цього договору також і в додатку №1 (та/ або додатках), який (і) є невід`ємною частиною договору.
Пунктом 1.3 Договору загальна вартість договору становить 2 451 936,00 грн. у т. ч. ПДВ, - еквівалент 80 000,00Євро - на момент укладення та підписання даного договору.
Відповідно до п. 3.3 Договору покупець зобов`язаний провести оплату за товар в сумі 408 656,00 грн у тому числі ПДВ – еквівалент 13 333,33 євро до 15.08.2021; в сумі 408 656,00 грн у тому числі ПДВ – еквівалент 13 333,33 євро до 15.01.2022; в сумі 408 656,00 грн у тому числі ПДВ – еквівалент 13 333,33 євро до 15.02.2022; в сумі 408 656,00 грн. у тому числі ПДВ – еквівалент 13 333,33 євро до 15.03.2022; в сумі 408 656,00 грн. у тому числі ПДВ – еквівалент 13 333,33 євро     до 15.04.2022; в сумі 408 656,00 грн. у тому числі ПДВ – еквівалент 13 333,33 євро     до 15.05.2022.
Відповідно до п. 4.1 Договору приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем в день його отримання від продавця. Покупець перевіряє комплектність, цілісність тари, пломб на ній, відсутність ознак пошкодження і у випадку їх виявлення негайно, до закінчення приймання, письмово заявляє продавцю. При відсутності такої заяви товар вважається прийнятим покупцем.
Згідно п. 4.4 при передачі товару обов`язково складається акт приймання-передачі, в якому зазначається стан товару на момент передачі. 
Договір діє з моменту його підписання і скріплення печатками обома сторонами до повного виконання сторонами обов`язків по договору (п. 5.1).     
Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання щодо оплати частини вартості товару в сумі     408 656,00 грн до 15.12.2021 не виконав, у зв`язку з чим ТзОВ "Захід - Агро - Техніка" зупинило виконання зобов`язання щодо поставки Товару в термін до 01.01.2022.
04.10.2022 Державне підприємство "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" здійснило частково оплату за Товар в сумі 330 000,00 грн (станом на 04.11.2022 становить 9 565,33 євро).
08.11.2022 ТзОВ "Захід - Агро - Техніка"     передало відповідачу Товар, що підтверджується товаро - транспортною накладною №РН-0001403 від 08.11.2022, актом приймання - передачі техніки від 08.11.2022 та видатковою накладною №РН-0001403 від 08.11.2022.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача за отриманий товар становить 2 805 389,79 грн, що еквівалентно 70 440,81 євро (80 000,00 євро - 9 565,33 євро) за курсом станом на 24.05.2023. Вказане сторонами не оспорюється.
Надаючи правову кваліфікацію щодо стягнення 3 % річних, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої    статті 625 Цивільного кодексу України    боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 року у справі №908/1379/17 та інші).
Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (аналогічна правова позиція викладене у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Визначене частиною другою    статті 625 Цивільного кодексу України    право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
Як вбачається з апеляційної скарги, скаржник зазначає, що стягнення 3% річних є неспівмірним та несправедливим. 
Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зазначила про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до  статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Відповідне зменшення заявлених до стягнення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, що склалися у справі №902/417/18, та зокрема з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, про що безпосередньо зазначено у пункті 8.38. зазначеної постанови.
У справі №902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою    статті 625 Цивільного кодексу України    і встановили її у розмірі 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96% річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 дійшла висновку про те, що фактично визначені договором 96% річних є саме способом отримання кредитором доходу, а тому з метою запобігання такому безпідставному збагаченню розмір належної до стягнення з відповідача у зазначеній справі суми відсотків річних було обмежено.
Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала про те, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.
Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, не позбавила кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.
Отже, Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 здійснила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: з огляду на встановлення в укладеному між сторонами зазначеної справи договорі процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості.
Натомість у справі №903/552/23, що переглядається, позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законом, а саме: частиною другою   статті 625 Цивільного кодексу України    три відсотки.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зменшення заявленого у цій справі №903/552/23 розміру трьох відсотків річних з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, оскільки обставини очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних у цій справі відсутні, розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки).
Подібні висновки Верховного Суду також викладені у постановах від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (922/1379/20), від 03.02.2021 у справі №5023/10655/11 (922/474/20), від 07.09.2021 у справі №927/184/13-Г (927/1074/20), від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 24.06.2021 у справі №904/3177/20, від 31.05.2023 у справі №914/2453/21, від 20.02.2023 у справі №910/15411/21, від 07.03.2023 у справі №910/17556/21, від 15.06.2023 у справі №921/94/21.
Перевіривши за допомогою "Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій" на правовому порталі "Ліга Закон" 3% річних, суд встановив, що 3% річних становлять 80 921,09 грн.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 80 921,09 грн 3% річних. Підстави для відмови у позові та скасування рішення місцевого господарського суду в цій частині відсутні. 
Надаючи правову кваліфікацію щодо стягнення інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною першою    статті 99 Конституції України    грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 524 ЦК України    визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
За    статтею 533 ЦК України    грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
За    статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга    статті 625 ЦК України    щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється    лише на випадки прострочення    виконання грошового зобов`язання,    яке визначене договором у національній валюті    -    гривні.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції    відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі №6-284цс17. Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі №130/1058/16,        від 23.10.2019 у справі №369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі №638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі №905/192/18, від 16.03.2021 у справі №905/392/20.
Отже, норми частини другої  статті 625 ЦК України    щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.
Як вбачається із умов Договору, пунктом 1.3 Договору загальна вартість договору становить 2 451 936,00 грн у т. ч. ПДВ, - еквівалент 80 000,00 євро - на момент укладення та підписання даного договору.
Відповідно до п. 3.3 Договору покупець зобов`язаний     провести оплату за товар в сумі 408 656,00 грн. у тому числі ПДВ     – еквівалент 13 333,33 євро до 15.08.2021; в сумі 408 656,00 грн. у тому числі ПДВ     – еквівалент 13 333,33 євро до 15.01.2022; в сумі 408 656,00 грн. у тому числі ПДВ     – еквівалент 13 333,33 євро     до 15.02.2022; в сумі 408 656,00 грн у тому числі ПДВ     – еквівалент 13 333,33 євро     до 15.03.2022; в сумі 408 656,00 грн у тому числі ПДВ     – еквівалент 13 333,33 євро     до 15.04.2022; в сумі 408 656,00 грн у тому числі ПДВ     – еквівалент 13 333,33 євро до 15.05.2022.
Отже, ціна договору визначена сторонами у гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті,   а тому інфляційні втрати згідно частини другої статті 625 ЦК України не нараховуються.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у стягненні 578 291,86 грн інфляційних втрат слід відмовити, а рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та прийняти нове про відмову у позові в частині стягнення 578 291,86 грн інфляційних втрат.
Надаючи правову кваліфікацію щодо стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно із ч. 1 ст. 548, ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Частинами 1, 2, 4 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Згідно ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 6 ст. 231 та ч. 2 ст. 343 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором; платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно із ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений    статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Верховний суд в постанові від 10.09.2020 у справі №916/1777/19 зазначив: "За змістом положень частин четвертої і шостої статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи №910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи №916/804/17".
Поряд з цим, в постанові від 20.08.2021 у справі №910/13575/20 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, уточнюючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, зазначила, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У справі, яка розглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що п. 7.2 Договору сторони передбачили, що за прострочення виконання зобов`язання покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця пеню з розрахунку 0,5% від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення платежу. 
Як вбачається із розрахунку позивача пені, останній визначив початок нарахування пені 15.12.2021, 15.01.2022, 15.02.2022, 15.03.2022, 15.04.2022, 15.05.2022.
Водночас, згідно умов Договору від 29.11.2021 відповідач зобов`язувався здійснити оплату товару до 15.12.2021, 15.01.2022, 15.02.2022, 15.03.2022, 15.04.2022, 15.04.2022, 15.05.2022.
Колегія суддів звертає увагу, що прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №803/350/17    та у справі №815/4720/16, від 13.06.2018 у справі №815/1298/17, від 14.08.2018 у справі №803/1387/17, від 28.08.2018 у справі №814/4170/15, від 08.10.2018 у справі    №927/490/18, від 27.09.2022 постанові у справі №918/1195/21 ).
Отже, останнім днем, коли зобов`язання мало бути виконано згідно Договору від 29.11.2021 є 15.12.2021, 15.01.2022, 15.02.2022, 15.03.2022, 15.04.2022, 15.04.2022, 15.05.2022.
Таким чином, перебіг нарахування пені починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано - є 16.12.2021, 16.01.2022, 16.02.2022, 16.03.2022, 16.04.2022, 16.04.2022, 16.05.2022.
При цьому, період часу, за який нараховується пеня становить 6 місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, оскільки сторонами не передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.
Крім того, позивачем здійснено нарахування пені з розрахунку 0,5% від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення платежу. Однак, вказаний розмір пені перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Перевіривши за допомогою "Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій" на правовому порталі "Ліга Закон" розрахунок пені, колегія суддів встановила, що розмір пені, беручи до уваги подвійну облікову ставку для розрахунку пені, становить: 
- 16.12.2021 – 15.06.2022, сума боргу 278    656,00 грн, розмір пені 30    217,00 грн;
- 16.01.2022 – 14.07.2022, сума боргу 408    656,00 грн, розмір пені 54    300,87 грн;
- 16.02.2022 – 14.08.2022, сума боргу 408    656,00 грн, розмір пені 64    825,16 грн;
- 16.03.2022 - 14.09.2022, сума боргу 408    656,00 грн, розмір пені 75 909,25 грн;
- 16.04.2022 – 14.10.2022, сума боргу 408    656,00 грн, розмір пені 85    761, 78 грн;
- 16.05.2022 – 14.11.2022, сума боргу 408656,00 грн, розмір пені 96    398,03 грн.
Всього розмір пені за вказані періоди становить 407 412,09 грн. Розрахунок суду додається до матеріалів справи.
Надаючи правову кваліфікацію щодо зменшення розміру пені, колегія суддів зазначає наступне.
Правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Господарського кодексу України та    Цивільного кодексу України.
Згідно із приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойка має подвійну правову природу - є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Згідно частини 2 статті 233 Господарського кодексу України, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України також унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Водночас закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України    принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
У постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 у справі №6-100цс14 та у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21 викладено висновок про те, що частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови якщо її розмір значно перевищує розмір збитків.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені, штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені, штрафу.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
Верховний Суд у постанові від 29.05.2023 у справі № 904/907/22 дійшов висновку, що норма частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: (1) якщо він значно перевищує розмір збитків, (2) наявність інших обставин, які мають істотне значення. Водночас, тлумачення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
Конституційний суд України у рішенні від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013 зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509     та частинах 1, 2 статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, частини 1    статті 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21).
Отже, саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання, враховуючи ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати обов`язок з виконання умов договору в контексті обставин цієї справи тощо. Водночас конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання за Договором, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, має правове значення під час вирішення питання щодо застосування частини третьої статті 511 ЦК України, статті 233 ГК України (щодо права суду зменшувати лише розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до    статті 625 ЦК України).
З урахуванням конкретних обставин даної справи, які мають юридичне значення, судом враховано:
- правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання, при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- відсутність підстав вважати, що порушення зобов`язання відповідачем потягло за собою значні збитки для позивача, доказів на підтвердження понесення збитків позивачем не надано;
- очевидну неспівмірність заявлених до стягнення суми пені, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання;
- пеня та штраф не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних;
- з урахуванням конкретних обставин і в їх сукупності, зменшення розміру штрафу, пені та відсотків річних на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50 % (від визначеного арифметично правильного розміру пені), що ґрунтується на правильному застосуванні судами норм чинного законодавства України, зокрема, статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, та відповідає сформованій та сталій судовій практиці, зокрема і висновкам Верховного Суду, щодо застосування цих норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Враховуючи вищенаведене, стягненню з відповідача підлягають 203 706,05 грн пені (407   412,09 грн *50%).
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення в частині стягнення з відповідача 2 119 091,60 грн пені слід змінити та визначити розмір пені, який підлягає стягненню - 203   706,05 грн.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У п.п. 1-3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Колегія суддів зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "Dombo V. v. The Netherlands").
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи (п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задоволити частково, а оскаржуване рішення - скасувати в частині стягнення 578 291,86 грн інфляційних втрат та змінити в частині стягнення 2 119 091,60 грн пені та прийняти в цих частинах нове рішення. Позовні вимоги задоволити частково. Стягнути з позивача на користь відповідача 2 805 389,79 грн основного боргу, 203 706,05 грн - пені, 80 921,09 грн - 3% річних та 49  405,85 грн витрат по сплаті судового збору. Відмовити у решті позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне. 
Пунктом 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України визначено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В той же час, відповідно до ч. 9    ст. 129 ГПК України    у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 у разі зменшення неустойки в резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
Так як апеляційну скаргу частково задоволено, проте, з огляду також на те, що спір у даній справі частково виник із неправильних дій відповідача, які призвели до порушення зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної оплати товару, суд відповідно покладає судові витрати на відповідача зі сплати судового збору за подання позовної заяви в частині задоволених вимог.
Отже, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 49    405,85 грн (3    293    722,97 грн  (2 805 389,79 грн основного боргу + 407    412,09 грн пені + 80 921,09 грн 3% річних) * 1,5%).
У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 51   522,27 грн частково покладаються на позивача.
Зокрема, як зазначалося вище, скаржник не погодився із стягненням 2 119 091,60 грн пені, 80 921,09 грн 3% річних, 578 291,86 грн інфляційних втрат. Разом 2    778    304,55 грн. 
Згідно ч. 4 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Отже, скаржником має бути сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 62 511, 86 грн. Згідно платіжної інструкції №93 від 22.01.2024 скаржником сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмір 62 511,90 грн.
Судом апеляційної інстанції відмовлено у стягненні 578 291,86 грн інфляційних втрат та змінено в частині стягнення 2 119 091,60 грн. Колегія суддів дійшла висновку, що підставними до стягнення є 407  412,09 грн пені та 80 921,09 грн 3% річних.
Отже, судом апеляційної інстанції задоволено вимоги апеляційної скарги на 82,42 %.
Таким чином, судовий збір, який підлягає стягненню з позивача на користь позивача становить 51    522,27 грн.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23 задоволити частково.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23 скасувати в частині стягнення 578 291,86 грн інфляційних втрат та змінити в частині стягнення 2 119 091,60 грн пені.
Прийняти в цих частинах нове рішення.
Пункт 1 та 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Волинської області від 05.09.2023 у справі №903/552/23 викласти в наступній редакції:
"1. Позов задовольнити частково.
3. Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" (вул. Перемоги, 8, с. Баківці, Луцький р-н., Волинська обл., код ЄДРПОУ 00729273) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Агро-Техніка" (вул. Веселкова, 54А, с. Рованці, Луцький р-н., Волинська обл., код ЄДРПОУ 37128662) 2 805 389,79 грн основного боргу, 203 706,05 грн - пені, 80 921,09 грн - 3% річних та 49  405,85 грн витрат по сплаті судового збору.
Відмовити у решті позовних вимог".
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Агро-Техніка" (вул. Веселкова, 54А, с. Рованці, Луцький р-н., Волинська обл., код ЄДРПОУ 37128662) на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України" судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 51   522,27 грн.
5. Господарському суду Волинської області видати відповідні накази на виконання цієї постанови.
6. Справу №903/552/23 повернути Господарському суду Волинської області.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "15" лютого 2024 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.  

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.