УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2024 року
м. Київ
справа № 624/328/22
провадження № 51-444ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду 
від 12 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні №12022221090000271 щодо 
ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця м. Лозова Харківської області, жителя  
 АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 
ст. 185 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кегичівського районного суду Харківської області від 17 серпня 2023 року, залишеним без змін ухвалою  Харківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі 
на строк 5 років. 
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат 
у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 30 травня 2022 року приблизно о 18:00, перебуваючи поблизу домоволодіння ОСОБА_5 , розташованого на АДРЕСА_2 , а саме проходячи повз зазначене подвір`я, маючи умисел на викрадення чужого майна з метою особистого збагачення за рахунок інших осіб, умисно таємно в умовах воєнного стану заволодів велосипедом марки «Winner НОМЕР_1», який лежав на землі біля подвір`я потерпілого
ОСОБА_5 , вартістю 3650 гривень, після чого поїхав у невідомому напрямку.
В подальшому дружина потерпілого ОСОБА_6 , дізнавшись від дочки про крадіжку велосипеда, поїхала на скутері на пошуки крадія. Повернувши у бік смт Кегичівки та дізнавшись від ОСОБА_7 рух напрямку чоловіка на спортивному велосипеді, ОСОБА_6 проїхала зупинку за селом і помітила на велосипеді ОСОБА_4 , якого
на відстані 1,9 км від місця крадіжки почала наздоганяти та питати, де він взяв велосипед, проте ОСОБА_4 на зауваження не звертав уваги та продовжив рух в бік смт Кегичівка Красноградського району Харківської області.
В подальшому під час руху дорогою на відстані 3,5 км від місця крадіжки ОСОБА_4 зустрів потерпілий ОСОБА_5 та зупинив його, після чого викликав працівників поліції.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, порушує питання про скасування оскарженого судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
Стверджує, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК не надав належної оцінки доводам, викладеним в апеляційній скарзі. Вважає, рішення суду першої інстанції про перекваліфікацію дій засудженого з ч. 4 ст. 186 на ч. 4 ст. 185 КК помилковим та безпідставним. Наголошує, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою 
з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж. Крім того, призначене засудженому покарання вважає занадто м`яким. Зазначає, що судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану, вину у вчиненому не визнав, не має постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, постійного заробітку. Висновок суду щодо наявності у ОСОБА_4 щирого каяття вважає невмотивованим.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо 
з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається із копії оскарженого вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_4 
вчиненні крадіжки в умовах воєнного стану, обґрунтовано послався на: показання обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дані протоколу огляду місця події від 05 червня 2021 року (з фототаблицями), протоколу огляду місця події від 30 травня 2022 року 
(з фототаблицями), протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину 
від 30 травня 2022 року, висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №1308/22 від 31 травня 2022 року, протоколу проведення слідчого експерименту (з фототаблицями) від 01 червня 2022 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 12 травня 2023 року з долученим до нього відеозаписом, також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 4 ст. 185 КК.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних 
у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Доводи прокурора про те, що дії ОСОБА_4 судом кваліфіковані неправильно, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК, 
а не ч. 4 ст. 185 КК, були предметом розгляду та перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано вказали на їх безпідставність.
Як убачається з судових рішень, органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 
по відношенню до потерпілого ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.
Однак, як зазначив суд, така кримінально правова кваліфікація вчиненого 
ОСОБА_4 діяння не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки досліджені судом докази свідчать про те, що умисел ОСОБА_4 був спрямований на таємний характер викрадення чужого майна.
Чинний КК визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна.
Натомість грабіж відповідно до ст. 186 цього Кодексу - це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.
Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.
Грабіж, як і крадіжка, вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Якщо особа, яка протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину.
Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування, залежно від характеру насильства чи погрози, як грабіж чи розбій.
Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні).
Грабіж матиме місце і в тому випадку, коли викрадення розпочалося таємно, але в процесі вчинення злочину переросло у відкрите і це усвідомлюється винним (наприклад, при вчиненні крадіжки з`явився охоронець, але винний ігнорує це і, схопивши викрадене, втікає).
Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно 
для неї.
Як убачається з вироку, місцевий суд вказав на те, що стороною обвинувачення 
не надано суду достовірних даних про те, що дії обвинуваченого, які носили таємний характер, були викриті, про що точно знав останній, і з метою утримання викраденого втік з місця події, як і не надано достовірних доказів умислу обвинуваченого 
на відкрите викрадення чужого майна.
При цьому суд зазначив, що фактично показання свідка ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_5 співпадають з показаннями обвинуваченого: свідок ОСОБА_8 виявивши зникнення велосипеду, який вона залишила на узбіччі без догляду, вийшла на вулицю, побачила чоловіка зі спини, який спокійно їхав на велосипеді, а свідок ОСОБА_6 побачила ОСОБА_4 , коли той їхав на велосипеді, через значний проміжок часу, а саме через 14 хвилин та значну відстань у 1,9 км; підозрюючи, 
що це саме він вкрав велосипед, наздогнала, та запитала, де він його взяв, на що він відповів - десь. Твердження свідка ОСОБА_6 про те, що вона повідомляла обвинуваченому, що даний велосипед належить її доньці, а також вимагала його повернення в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження іншими належними та допустимими доказами. Потім ще через 15 хвилин та подолання обвинуваченим відстані у 1,6 км потерпілий його затримав. При чому ОСОБА_4 не намагався втікати, був застигнутий зненацька, бо впевнився, що вкрав велосипед та не був ніким помічений та викритий.
З урахуванням зазначеного, а також того, що інших об`єктивних даних, 
які б підтверджували висунуте органами досудового розслідування обвинувачення, суду не надано, суд ствердив про те, що вказані обставини призводять 
до наявності сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення за ч. 4 ст. 186 КК.
Як зазначив суд, такі обставини ставляться під сумнів і даними протоколу проведення слідчого експерименту з відеофіксацією відповідної процесуальної дії, в ході якого свідок ОСОБА_6 та потерпілий пояснили та показали, за яких обставин був затриманий ОСОБА_4 .
Так,  ОСОБА_4 проїхав певну ділянку дороги, за село, за зупинку, подолав значну відстань від місця вчинення крадіжки, а саме 3,5 км, що підтверджується даними протоколу проведення слідчого експерименту від 12 травня 2023 року, а отже мав реальну можливість розпорядитися майном (пересісти в інший транспортний засіб 
з викраденим майном, сховати його), оскільки деякий час був сам на сам. 
З огляду на викладене та враховуючи обставини вчинення суспільно небезпечного винного діяння ОСОБА_4 , а саме способу вилучення майна, відношення засудженого до вчиненого - спрямованості умислу та інші докази, досліджені під час судового розгляду і оцінені судом відповідно до вимог ст.94 КПК з точки зору належності, достовірності, допустимості та відповідно достатності, суд дійшов висновку щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 4 ст. 186 КК 
ст. 185 КК, зважаючи на встановлені цим судом фактичні обставини справи.
Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, 
про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за апеляційною скаргою, у тому числі сторони обвинувачення, доводи якої аналогічні доводам у касаційній скарзі прокурора. 
При цьому суд зазначив, що зі встановлених в ході судового розгляду фактичних обставин справи суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що умисел ОСОБА_4 був направлений на таємне викрадення чужого майна, оскільки він був впевнений, що вчинив крадіжку непомітно для потерпілого та інших осіб і уникнув відповідальності, від`їхавши на значну відстань від будинку, де викрав велосипед. Стороною обвинувачення не було надано суду достовірних даних про те, що дії обвинуваченого, які носили таємний характер, були викриті, про що знав та усвідомлював останній.
З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій ОСОБА_4 погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Що стосується доводів прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, а також про відсутність щирого каяття у засудженого, то вони є неспроможними.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне 
й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який в силу ст. 89 КК раніше 
не судимий, має місце реєстрації, але фактичне місце проживання у нього відсутнє, 
не перебуває на обліках у нарколога чи психіатра, офіційно працевлаштованим не був, хронічними захворюваннями не страждає, інвалідом не є, не військовозобов`язаний, 
неодружений, а також взяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, та пом`якшуючу покарання обставину, якою визнав щире каяття. 
З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
При цьому з приводу наявності вищезазначеної пом`якшуючої покарання обставини, суд вказав на те, що саме поведінка ОСОБА_4 під час судового розгляду свідчить про наявність щирого каяття, оскільки він фактично повністю визнав свою винуватість у скоєному. Заперечення ОСОБА_4 на пред`явлене обвинувачення за ч. 4 ст. 186 КК суд розцінив як спосіб реалізації гарантованого йому ч. 2 ст. 63 Конституції України права на захист, а не як спробу уникнення відповідальності за скоєне.
Також суд, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, зазначив, що щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Таким чином основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім, що узгоджується з правовою позицією викладеної у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року (справа 
№ 552/517/19, провадження № 51-1760км20).
З огляду на наведене, висновок суду про наявність у засудженого пом`якшуючої покарання обставини - щирого каяття є обґрунтованим та вмотивованим.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 
за апеляційними скаргами, в тому числі в частині призначеного покарання та наявності у обвинуваченого щирого каяття, вказав на правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, Судом 
не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою 
на ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                       ОСОБА_3