ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 січня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/1836/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач),  суддів:  Юрко І.В., Чабаненко С.В.,   розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2023 року в адміністративній справі №280/1836/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі – відповідач, ТУ ДСА), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Енергодарського міського суду Запорізької області ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу за 2022 рік; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області реалізувати передбачене ст.136 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» право на відпустку за 2022 рік та виплатити судді ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2023 року відмовлено у задоволені позовних вимог.
Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. 
Апелянт зазначає, що судом порушено ст. 174 КАС України, а саме суд не надіслав позивачу ухвалу про відкриття провадження, чим позбавив права на ефективний спосіб юридичного захисту передбачений ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Порушено ст. 194 КАС України в частині розгляду справи в порядку письмового провадження.
Судом також порушено ст. 77 КАС України, оскільки фактично перекладено обов`язок доказування на позивача, при цьому позбавивши позивача самих засобів доказування. 
Порушено ст. 246, 257, 262, 263 КАС України - у процесуальних рішеннях суду першої інстанції та рішенні по суті справи відсутній зміст рішення, а саме відсутня мотиваційна частина та правове обґрунтування чому дана справа є справою незначної складності, а також чому характер спірних правовідносин та предмет доказування в даній справі не вимагають проведення судового засідання з викликом сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Також суд при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження не врахував: 1) значення справи для сторін: стосується діяльності Енергодарського міського суду на окупованих територіях України; 2) обраний позивачем спосіб захисту: відсутній позасудовий механізм отримання наказу про відпустку; 3) категорію та складність справи: адміністративна діяльність суду в окупації; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків: не викликано свідків голову суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , голову ТУ ДСАУ Запорізькій області ОСОБА_4 ; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Порушено ст. 90 КАС України в частині не надання оцінки, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, не мотивував відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), не дослідив обставин справи у повній мірі.
15.09.2022 року після повернення зі служби в ЗСУ, позивач поставив вимогу перед Енергодарським міським судом та ТУ ДСА України в Запорізькій області про надання відпустки за 2022 рік та просив виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік. 
Указане питання ніяк не вирішилось (додаток 1), голова суду наказ про відпустку не видав так як перебував поза межами області у відрядженні в іншому суді, а голова ліквідаційної комісії Енергодарського міського суду - начальник ТУ ДСА в Запорізькій області Бєлікова І.В. повідомила, що вирішення такого питання "не на часі". До початку 2023 року позивач сподівався на позитивне позасудове вирішення даного питання, проте через бездіяльність відповідальних осіб змушений був звернутися до суду з даним позовом.
Суд не досліджував подані до Енергодарського міського суду заяви у 2022 році, не опитав свідків - суддів суду, керівника апарату суду, начальника ТУ ДСА України в Запорізькій області, а лише формально без будь- яких обгрунтувань вказав на безспірність такої обставини, не з`ясувавши думки самого позивача та не дослідивши жодних обставин справи.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Наказом Голови Енергодарського міського суду Запорізької області від 11.03.2022 року №10-09 роботу суду тимчасово зупинено з оголошенням простою для усіх суддів та працівників апарату суду.
Позивач звернувся з заявою від 22.02.2023 року до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, в якій просив виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021-2022 рік, виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021-2022 рік.
Листом від 02.03.2023 року №08-04/887 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області повідомило позивача про те, що не має підстав для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підставою виплати допомоги на оздоровлення є надання судді щорічної оплачуваної відпустки. Щодо виплати допомоги на оздоровлення за 2022 рік зазначено, що наказом Голови Енергодарського міського суду Запорізької області від 11.03.2022 року №10-09 роботу суду тимчасово зупинено з оголошенням простою для усіх суддів та працівників апарату суду. З огляду на оголошення простою, наказів про надання відпусток суддям та працівникам апарату суду у березні-грудні 2022 року не видавалися, у зв`язку з чим підстави для виплати допомоги на оздоровлення відсутні.
Місто Енергодар перебуває під окупацією військ російської федерації з 02.03.2022 року та входить до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309.
Позивач, не погодившись з відмовою щодо виплати допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу за 2022 рік, звернувся до суду із вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 8 Конституції України  визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй. Норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до  статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються  Конституцією  і законами України.
Статтею 130 Конституції України  визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Статтею 136 Закону № 1402-VIII визначено, що суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Згідно статті 149 Закону №1402-VIII, суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до частини четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
За змістом частин першої, четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства.
Згідно частин першої, дванадцятої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.
Повноваження голови місцевого суду визначені у статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою, зокрема, передбачено, що голова суду видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі відсутності голови місцевого суду його адміністративні повноваження здійснює один із заступників голови суду за визначенням голови суду, за відсутності такого визначення - заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду - суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.
Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок планування, надання відпусток, матеріальної допомоги та визначення потреб у санаторно-курортному лікуванні суддів місцевих та апеляційних судів загальної юрисдикції, погодженого рішенням Ради суддів України від 17.03.2005 року № 8, з метою забезпечення фінансової дисципліни голови апеляційних та місцевих судів видають накази про надання щорічних відпусток відповідно до затверджених графіків відпусток, а також накази про надання допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань щодо себе, перших заступників, заступників голів, суддів та працівників апарату цих судів.
Аналіз застосування інституту допомоги на оздоровлення судді повинен проводитися із урахуванням того, елементом системи гарантій якого права особи вона є.
Приписи статей 45, 130 Конституції України, статті 136 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” й субсидіарне застосування положень Кодексу законів про працю України та законодавства про відпустки у їхньому системному взаємозв`язку свідчать про те, що допомога на оздоровлення є елементом гарантій конституційного права судді на відпочинок та належного матеріального забезпечення.
Водночас право особи на відпочинок у формі щорічної основної відпустки є невідчужуваним та імперативно забезпечується відповідними правовими гарантіями обов`язковості надання відпустки або, у виняткових випадках, її грошовою компенсацією у встановленому законодавством порядку. Аналогічні ознаки властиві допомозі на оздоровлення судді, що виплачується у порядку статті 136 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, як нормативно визначеному елементу права на відпочинок.
За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 75 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 6 Закону України “Про відпустки”, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований  робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України “Про відпустки”, також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. Частиною десятою вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.
З моменту виникнення в особи права на щорічну основну відпустку за відпрацьований робочий рік, з урахуванням положень статті 10 Закону України “Про відпустки”, за змістом статті 136 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, у неї виникає право отримати таку відпустку, звернувшись до роботодавця, якому кореспондує  безумовний обов`язок  відповідно надати таку відпустку, що засвідчено нормативним формулюванням “Суддям надається...”.
Також тлумачення нормативного припису статті 136 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” указує на обов`язок забезпечити виплату суддівської винагороди та надати разом із щорічною основною відпусткою допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу.
Отже, наявність у судді права на щорічну основну відпустку за відпрацьований рік, незалежно від порядку та строків його реалізації, передбачає обов`язкове надання йому допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, незалежно від часу звернення із заявою про це.
Верховний Суд у постанові   від 04 березня 2020 року у справі № 813/2559/18 дійшов висновку:
«… зважаючи на те, що за змістом Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, відпустка судді з усіма складовими гарантіями цього права (у тому числі допомога на оздоровлення) є елементом забезпечення можливості здійснення його професійної діяльності, порушення відповідного права у цій частині зумовлює порушення гарантій незалежності суддів. Узагальнюючи викладені висновки та приписи законодавства,  
Верховний Суд дійшов висновку,  що закон не встановлює залежності забезпечення судді від необхідності звертатися із заявою про виплату допомоги на оздоровлення у межах того бюджетного року, у якому передбачені відповідні бюджетні асигнування. 
Право судді на отримання допомоги на оздоровлення за попередні робочі роки не обмежене прив`язкою до конкретного бюджетного (календарного) року, а лише умовою щодо отримання щорічної відпустки за відпрацьований робочий рік і розміром допомоги.
Отже, суддя має право на виплату в одному бюджетному (календарному) році двох допомог на оздоровлення у розмірі посадового окладу, якщо він отримує відпустку за різні періоди роботи (різні робочі роки) і не скористався правом на отримання допомоги на оздоровлення у повному розмірі за відповідний відпрацьований рік при використанні частини відпустки попередньо.
До цього ж, немає істотної різниці між виплатою суддівської винагороди за період щорічної відпустки і матеріальною допомогою на оздоровлення, оскільки вони є елементами гарантій конституційного права судді на відпочинок. Тому у випадку накладання одного відпрацьованого робочого року на два бюджетних (календарних) роки, у розпорядника бюджетних коштів виникають позитивні зобов`язання, які вимагають застосувати необхідні засоби для гарантування вказаного права.»
Разом з цим, як встановлено судами, заяви про надання щорічної відпустки (повної тривалості або частини) від ОСОБА_1 у 2022 році, у 2023 році, накази Енергодарського міського суду Запорізької області про надання судді Капустинському М.В. відпусток у 2022 році, 2023 році не подавались, не складались та до ТУ ДСА України в Запорізькій області, не надходили.
Таким чином, відсутність наказу про надання судді Капустинському М.В. щорічної відпустки (повної тривалості або її частини) з виплатою допомоги на оздоровлення, виданого головою або виконуючим обов`язки голови Енергодарського міського суду Запорізької області, ТУ ДСА України в Запорізькій області як розпорядник бюджетних коштів щодо місцевих загальних судів Запорізької області не мало підстав для здійснення виплати допомоги на оздоровлення судді ОСОБА_1 .
Суд критично ставить до поданого позивачем до суду апеляційної інстанції листа  Енергодарського міського суду від 15.09.2022 року, як доказу звернення повивача до суду та ТУ ДСА України в Запорізькій області з питання надання відпустки за 2022 рік та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік.
Так, за частиною 4  статті 296 КАС України, якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані.
Відповідно до частини 4  статті 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник).
Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Матеріали справи свідчать, що апелянт відповідного клопотання не заявляє та доказів неможливості подання вказаного листа з іншими доказами до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надає.
Оскільки скаржник не обґрунтував поважність причин неподання такого доказу до суду першої інстанції, тому суд апеляційної інстанцій у відповідності до ст.308  КАС України, не має права досліджувати нові докази.
Також, суд враховує, що позивач у позові не зазначав про звернення до відповідача або Енергодарського міського суду Запорізької області з заявою про відпустку та виплату допомоги на оздоровлення за 2022 рік. 
При цьому, на першій сторінки позову, позивачем самостійно було зазначено, що у суду була відсутня можливість виплати наказ чи відповідь, а у позивача відсутня можливість фізично або іншим засобом зв`язку подати заяву про відпустку та виплату допомоги на оздоровлення за 2022 рік та отримати наказ. 
Щодо посилання скаржника на не надіслання ухвали суду про відкриття провадження, суд зазначає, що матеріали справи містять поштове повідомлення про надіслання позивачу такої ухвали та отримання ним її (а.с.12).
Щодо посилання скаржника на розгляд справи в порядку письмового провадження, суд зазначає, що позовна заява не містить заяв щодо розгляду справи за участю позивача.
Також, ухвалою суду першої інстанції від 29.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження.
За наведеним у пункті 20 частини першої   статті 4 КАС України   визначенням,  адміністративна справа незначної складності (малозначна справа)  - це адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Відповідно до частин першої-третьої   статті 12 КАС України   адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно з пунктом 10 частини шостої   статті 12 КАС України   визначено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Таким чином, якщо справа не розглядається виключно за правилами загального позовного провадження, справа може бути віднесена до категорії справ незначної складності, та відповідно розглядатись без участі та повідомлення сторін.
Щодо посилання скаржника на порушення процесуального права в частині забезпечення доказів (проведення експертизи, виклик свідків, витребування доказів тощо), суд зазначає наступне. 
За ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1, 2, 4 ст. 79 КАС України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
За ч.1 ст. 80 КАС України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах  другій  та  третій  статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Матеріали справи свідчать, що позивачем не заявлялось клопотання про неможливість отримання доказів та про витребування доказів (виклик свідків). 
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись ст.311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2023 року в адміністративній справі №280/1836/23  - залишити без задоволення.  
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.05.2023 року в адміністративній справі №280/1836/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5   ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.  
    
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко