ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2024 року	Львів	Справа № 140/21915/23 пров. № А/857/20532/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.10.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. про визнання відмови протиправною, зобов`язання здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії, що виплачується інваліду війни (суддя суду І інстанції: Мачульський В.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 10.10.2023р., м.Луцьк, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не вказана),-

В С Т А Н О В И В:

08.08.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати неправомірною відмову відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Волинській обл. щодо встановлення надбавки (підвищення) до пенсії ОСОБА_1 як особі з інвалідністю 3-ої групи внаслідок війни в розмірі не менше 200 % мінімальної пенсії за віком;
зобов`язати ГУ ПФ України у Волинській обл. провести перерахунок та встановити з 01.03.2023р. (в межах шестимісячного строку звернення до суду) ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю 3-ої групи внаслідок війни, надбавку (підвищення) до пенсії, передбачену ч.4 ст.13 Закону України № 458/95-ВР від 23.11.1995р. «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в розмірі не менше 200 % мінімальної пенсії за віком, яка застосовується відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного в законах України про Державний бюджет України на відповідний рік;
звернутися в порядку частини ч.4 ст.7 КАС України до Верховного Суду з листом, у якому внести до Конституційного Суду України подання щодо перевірки на відповідність Конституції України (ч.1 ст.3, ч.1 ст.8, ч.ч.1, 2 ст.17, ч.ч.2, 3 ст.22, ч.ч.1, 2 ст.24 Конституції України) приписів ч.4 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п.1 розд.II «Прикінцеві положення» від 05.10.2005р. (Закон № 2939-ІV), якою з 01.01.2006р. інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам 1-ої групи – у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, 2-ої групи – 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, 3-ої групи – 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність» (а.с.1-10).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.25 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.10.2023р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.29-31).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.33-40).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при призначенні пенсії він набув право на (підвищення) до пенсії як інвалід війни 3-ої групи в розмірі 200 % мінімальної пенсії за віком відповідно до приписів ч.4 ст.13 Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 458/95-ВР від 23.11.1995р.
При цьому, Закон України № 2939-ІV від 05.10.2005р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не може застосовуватись з тих підстав, що Конституцією України передбачено принцип незворотної дії законів в часі.
Отже, що відповідач, здійснюючи виплату ОСОБА_1 надбавки до пенсії в меншому розмірі, порушив його право на виплату пенсії в належному розмірі. 

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю внаслідок війни 3-ої групи, перебуває на обліку в ГУ ПФ України у Волинській обл. та з 20.01.2004р. отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 та матеріалами пенсійної справи № ХА16306 - Міноборони (зворот а.с.11, а.с.12-13).
12.06.2023р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ України у Волинській обл. із заявою про встановлення надбавки до пенсії як інваліду війни 3-ої групи в розмірі не менше 200 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.14).
Листом ГУ ПФ України у Волинській обл. № 25493-21123/В-02/8-0300/23 від 04.08.2023р. позивача повідомлено про те, що основний розмір пенсії від грошового забезпечення 14944 грн. 50 коп. у розмірі 60 % становить 8966 грн. 70 коп., з урахуванням підвищення по постанові КМ України № 1381 від 28.12.2011р. (на 25 % - 2241 грн. 68 коп.) складає – 11208 грн. 38 коп. Крім цього, до основного розміру пенсії встановлено підвищення: відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 3-ої групи у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність в сумі 627 грн. 90 коп.; відповідно до Закону України № 1603-ІV від 16.03.2004р. «Про поліпшення матеріального становища інвалідів війни» як інваліду 3-ої групи - цільова грошова допомога на прожиття в сумі 50 грн. Розмір пенсійної виплати з 01.06.2023р. становить 16955 грн. 46 коп. Також зазначено, що ст.13 Закону № 3551-XII (в редакції чинній на даний час) встановлено, що особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Враховуючи вищевикладене, для перегляду встановленого розміру підвищення інваліду війни 3-ої групи правові підстави є відсутніми (а.с.15-16).

Не погоджуючись із відмовою відповідача про встановлення надбавки (підвищення) до пенсії як особі з інвалідністю 3-ої групи внаслідок війни в розмірі не менше 200 % мінімальної пенсії за віком, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що особам з інвалідністю внаслідок війни 3-ої групи пенсії по інвалідності підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 01.01.2006р. у розмірі 200 процентів, а з 01.01.2006р., враховуючи норми Закону України № 2939-IV від 05.10.2005р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (30 процентів).
При цьому, до 31.12.2005р. підвищення у розмірі 200 % мінімальної пенсії за віком як інваліду ІІІ групи позивачу не виплачувалось, отже виплата з 01.01.2006р. підвищення до пенсії як інваліду війни ІІІ групи у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ч.4 ст.13 Закону України № 2939-ІV від 05.10.2005р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не має наслідком звуження прав позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. /Закон № 2262-ХІІ/.
Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до ст.8 Закону № 2262-ХІІ виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, забезпечується за рахунок коштів державного бюджету.
Згідно з ст.15 Закону № 2262-ХІІ особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «з» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Частиною 4 ст.13 Закону України № 3551-XII від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії, тобто до 01.01.2006р.), було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

Законом України № 2939-ІV від 05.10.2005р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який набрав чинності з 01.01.2006р., зазначена норма викладена в новій редакції, згідно з якою особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: особам з інвалідністю I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Отже, починаючи з 01.01.2006р., змінено розмір підвищення до пенсії, щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, які виплачуються інвалідам війни замість пенсії.
Вказана норма неконституційною у встановленому законом порядку не визнавалася, відтак, є чинною.

Таким чином, особам з інвалідністю внаслідок війни IIІ групи пенсії по інвалідності підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 01.01.2006р. у розмірі 200 процентів, а з 01.01.2006р. у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 30 процентів.

Із матеріалів справи вбачається, що починаючи з 20.01.2004р., позивачу призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Таким чином, на час виникнення права на призначення пенсії по інвалідності, підвищення до пенсії у відповідності до положень ст.13 Закону № 2262-XII обчислювалося у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у розмірі 200 процентів мінімальної пенсії за віком для інвалідів IIІ групи.
Водночас, згідно пояснюючої записки, яка подавалася до законопроекту, що був прийнятий у формі Закону України № 2939-IV від 05.10.2005р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», означений Закон спрямований на здійснення поліпшення матеріального становища відповідних осіб не шляхом доведення пенсій до рівня прожиткового мінімуму, а через підвищення рівня доплат до пенсій на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Оскільки прожитковий мінімум встановлюється відповідно до законів України, тому розрахунки державних витрат на фінансування зазначених доплат цим законопроектом пропонувалося здійснювати на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого на відповідний рік.

Конституційний Суд України в ухвалі від 23.10.2007р. по справі № 2-42/2007 про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п.п.2, 3, 4, 5, 6 розд.І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначив таке: «Заміна Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мінімальної пенсії за віком на прожитковий мінімум як розрахункової величини, що використовується для підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, обумовлена тим, що прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом (ч.3 ст.46 Конституції України, ст.6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Ці питання відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України визначаються виключно законами України. Тому встановлення розмірів збільшення пенсій чи іншої соціальної допомоги, що вплачується замість пенсії, застосування прожиткового мінімуму чи розміру мінімальної пенсії за віком для нарахування соціальних виплат є предметом законів України (законності) і не належить до компетенції Конституційного Суду України».

Отже, вищевказані положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать Конституції України (є неконституційними), не визнавались.

Окрім цього, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивачу до 31.12.2005р. підвищення в розмірі 200 % мінімальної пенсії за віком як інваліду ІІІ групи не виплачувалось, отже, виплата з 01.01.2006р. підвищення до пенсії як інваліду війни ІІІ групи у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ч.4 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України № 2939-ІV від 05.10.2005р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка є чинною на момент звернення позивача із заявою про встановлення надбавки до пенсії як інваліду війни 3-ої групи в розмірі не менше 200 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не має наслідком звуження прав позивача.

Крім того, вищенаведені правові норми не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у рішенні від 26.12.2011р. № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні від 09.10.1979р. у справі «Ейрі проти Ірландії» ЄСПЛ констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12.10.2004р. у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, оскільки у відповідача були відсутніми підстави для встановлення та виплати позивачу підвищення до пенсії в розмірі не менше 200 % мінімальної пенсії за віком, при цьому суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було допущено протиправної бездіяльності, а відтак його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Щодо вимоги апеляційної скарги про звернення до Верховного Суду для вирішення питання щодо конституційності закону, колегія суддів зазначає наступне.
Приписами ч.4 ст.7 КАС України закріплено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, звернення суду до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України супроводжується відповідною законодавчо визначеною процедурою.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегією суддів не встановлено, що норми Закону України № 2939-ІV від 05.10.2005р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» суперечать Конституції України.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для звернення апеляційного суду в порядку ч.4 ст.7 КАС України до Верховного Суду для вирішення питання щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.10.2023р. в адміністративній справі № 140/21915/23 залишити без задоволення, а вказані рішення суду – без змін.

Підстави для звернення апеляційного суду в порядку ч.4 ст.7 КАС України до Верховного Суду для вирішення питання щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону, відсутні.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 12.01.2024р.