Справа № 760/11396/19                              головуючийу суді І інстанції Кушнір С.І.
Провадження № 33/824/5968/2023            
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
27 грудня 2023 року Київський апеляційний суд в складі судді Стрижеуса А.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року в справі № 760/11396/19 стосовно ОСОБА_1 про порушення митних правил, передбачених ч.1 ст. 483 МК України,-
В С Т А Н О В И В:
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами повернуто особі, яка її подала.
На дану постанову ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2023 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції його заяви про перегляд за виключними обставинами постанови судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12.07.2019 року.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 та подану ним апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2023 року підлягає поверненню особі, яка її подала, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 529 МК України, постанова суду (судді) у справі про порушення митних правил може бути оскаржена особою, стосовно якої вона винесена, представником такої особи або органом доходів і зборів, який здійснював провадження у цій справі. Порядок оскарження постанови суду (судді) у справі про порушення митних правил визначається Кодексом України про адміністративні правопорушення та іншими законами України.
Згідно ч.2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 року №2-рп/2015 положення частини другої статті 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо оскарження в апеляційному порядку постанови судді у справі про адміністративне правопорушення в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що в апеляційному порядку може бути оскаржена лише та постанова судді у справі про адміністративне правопорушення, ухвалення якої передбачене частиною першою статті 284 цього кодексу, а саме: про накладення адміністративного стягнення, про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу та про закриття справи.
За змістом вказаного рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 року № 2-рп/2015, наведений перелік постанов по справі про адміністративне правопорушення, які можуть бути винесені відповідно до ч.1 ст. 284 КУпАП і, відповідно, підлягають оскарженню в апеляційному порядку, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Системний аналіз положень Митного кодексу та Кодексу України про адміністративні правопорушення, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 року №2-рп/2015, дає підстави вважати, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені постанови, ухвалення яких передбачено ст. 284 КУпАП, тобто постанови за результатом розгляду справи. Інші постанови оскарженню в апеляційному порядку не підлягають.
Згідно положень ч.2 ст. 7 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
При цьому, забезпечення гарантованого права на оскарження процесуальних рішень суду (судді) у справах про адміністративне правопорушення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом України про адміністративні правопорушення та регламентовано ст. 529 МК України і ст. 294 КУпАП.
Також слід зазначити, що нормами КУпАП та МК України не тільки не передбачена можливість, а й взагалі відсутня сама процедура подання та розгляду судом (суддею) заяв про перегляд судових рішень за виключними обставинами у справах про адміністративне правопорушення або про порушення митних правил, що виключає можливість розгляду таких заяв.
Посилання апелянта на аналогію закону, зокрема норми КПК України, якими передбачений порядок перегляду судових рішень за виключними обставинами, є необґрунтованим, оскільки дія цього Кодексу поширюється лише при здійсненні провадження щодо кримінальних, а не адміністративних правопорушень.
Зазначені норми не можуть бути застосовані до адміністративних правопорушень, оскільки перелік постанов, які підлягають оскарженню у апеляційному порядку, чітко визначена у ст.294 КУпАП.
За таких обставин, апеляційний суд не наділений повноваженнями переглядати судові рішення за результатами розгляду заяви про перегляд постанови суду за виключними обставинами, а відтак наведені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилання на можливість застосування положень КПК України, є безпідставними.
Враховуючи викладене, постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2023 року, якою заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами повернуто особі, яка її подала, є рішенням, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, про що також зазначено у резолютивній частині оскаржуваної постанови.
У відповідності до рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року, повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.
Слід зазначити, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
У рішенні по справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року (заява № 23436/03), ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. theUnitedKingdom від 21 лютого 1975 року), не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на постанову, яка не може бути предметом апеляційного оскарження, її прийняття до розгляду не відповідає нормам діючого національного законодавства та правовим позиціям, викладеним у вищезазначених рішеннях ЄСПЛ, а тому апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.
     Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 на постанову Солом`янського районногосуду м. Києва від 10 листопада 2023 року- повернути особі, яка її подала.
Постанова апеляційного суду набираєзаконної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       А.М. Стрижеус