ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 р.	Справа № 579/2245/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 21.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Моргун О.В., м. Кролевець, по справі № 579/2245/23
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Департаменту патрульної поліції                   
          про скасувння постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху,зафіксоване не в автоматичному режимі та закриття провадження по справі,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Кролевецького районного суду Сумської області з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі по тексту – ДПП, відповідач), в якому просив суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ № 7988127 від 21.10.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та закрити провадження по справі.
В обґрунтування позовних вимог стверджував про протиправність спірної постанови серії ЕАТ № 7988127 від 21.10.2023, як такої, що складена за відсутності будь-яких доказів вини позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, оскільки рішення про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортним засобом, яке б набрало законної сили, відсутнє. Зауважив, що працівником патрульної поліції, на прохання позивача, не було надано доказів на підтвердження обставини позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортним засобом, а відтак, вважав спірну постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Крім того, наголосив, що інспектором, всупереч вимог ст. 268, 278, 279 КУпАП не було дотримано процедуру розгляду справи, зокрема розгляд справи проведено без участі ОСОБА_1 та надання йому можливості подати письмові пояснення та клопотання, а також скористатись допомогою адвоката.
Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 21.12.2023 по справі № 579/2245/23 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до Департаменту патрульної поліції, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, код ЄДРПОУ 40108646, про оскарження постанови серії ЕАТ № 7988127 від 21.10.2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - відмовлено.
Рішення суб`єкта владних повноважень поліцейського інспектора управління патрульної поліції м. Київ Мігаль Олександра Володимировича постанову серії ЕАТ № 7988127 від 21.10.2023 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 126 КУпАП залишено без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 без задоволення.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 21.12.2023 по справі №579/2245/23 у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким постанову про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ № 7988127 від 21.10.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП скасувати та закрити провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою відсутність будь-яких доказів на підтвердження вини позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. Так, всупереч вимог ст. 283 КУпАП у спірній постанові серії ЕАТ № 7988127 від 21.10.2023 відсутні посилання на відеофайл, який міститься на DVD-R диску лазерних систем зчитування, на підтвердження обставин вчинення правопорушення, а про обставини, викладені відповідачем у відзиві на позов, позивачу було невідомо. 
Враховуючи не здійснення відповідачем будь-якої відеофіксації розгляду справи, а також відсутність в оскаржуваній постанові підпису позивача, наявні підстави стверджувати про недотримання інспектором обов`язку щодо встановлення обставин, визначених ст. 280 КУпАП, та роз`яснення ОСОБА_1 прав, передбачених ст. 268 КУпАП.
Наголосив, що про існування постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2023 у справі № 761/11760/23, яка набрала законної сили 14.09.2023, про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортним засобом, позивачу на момент складення спірної постанови було не відомо, оскільки про розгляд його апеляційної скарги на вказану постанову він не повідомлявся.
Пославшись на постанови Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17, від 13.02.2020 у справі № 524/9716/16, стверджував, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого процесуального законодавства покладено на відповідача. 
Крім того, вважає, що саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого, а всі сумніви відносно доведеності вини слід тлумачити на користь особи, а не суб`єкта владних повноважень, оскільки вказаний конституційний принцип, поряд з іншими, є гарантією захисту від безпідставного притягнення осіб до юридичної відповідальності. 
Інші доводи дублюють зміст позовної заяви.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання, про причини неявки до суду не повідомили.
Відповідно до ч. 3 ст. 268 та ч. 2 ст. 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 жовтня 2023 року інспектором управління патрульної поліції м. Київ Мігаль О.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ № 7988127, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 20400 грн. (а.с.6).
Зі змісту вказаної постанови, ОСОБА_1 21 жовтня 2023 року о 22 годині 32 хвилин в м. Київ по вул. Ореста Левицького, керував транспортним засобом BMW 320 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , будучи позбавленим права керування, чим порушив п.2.1 (а) ПДР, відповідальність за порушення якого передбачена ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувана постанова винесена працівником патрульної поліції за наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, оскільки факт керування позивачем транспортним засобом, будучи позбавленим права керування, підтверджено постановою про адміністративне правопорушення серії ЕАТ № 7988127, яка відповідає вимогам ст. 283 КУпАП. 
Крім того, з огляду на існування рішення суду, яке набрало законної сили, за змістом якого, позивача позбавлено права керування транспортним засобом, та наявності обставини щодо фактичного керування ОСОБА_1 автомобілем, що додатково підтверджується відео-файлом, який міститься в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини позивача та правомірність винесення оскаржуваної постанови.
Також, судом не було встановлено обставин порушення інспектором ДПП процедури притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки дії останнього цілком узгоджуються із положеннями ст. 251 КУпАП та висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.10.2019 у справі № 357/10134/17.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно із пунктом 8 частини першої  статті 23 Закону України “Про Національну поліцію” від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі по тексту – Закон № 580-VIII) поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
В силу положень пункту 11 частини 1 статті 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до статті 35 Закону № 580-VIII поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 
1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;
2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;
3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;
4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;
5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;
6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;
7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;
8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;
9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;
10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.
Відповідно до частини 2 статті 35 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо є інформація, що свідчить про порушення власником транспортного засобу митних правил, виявлені митними органами відповідно до Митного кодексу України, а саме: порушення строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту іншого транспортного засобу особистого користування, використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, розкомплектування чи передачу у володіння, користування або розпорядження такого транспортного засобу особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
2) якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, не зареєстрований в Україні у встановлені законодавством строки чи перебуває на території України з порушенням строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту, чи використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, чи переданий у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.
Згідно із частиною 3 статті 35 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Визначення правових та соціальних основ дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища здійснює Закон України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі по тексту – Закон № 3353-XII).
Відповідно до статті 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до положень статті 16 Закону № 3353-XII водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка"), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством;
на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка") або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на паперовому чи електронному носії або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), інші документи, що визначені законодавством.
Відповідно до статті 15 Закону № 3353-XII забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України відповідно до Закону № 3353-XII встановлено Правилами дорожнього руху України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі по тексту – ПДР України).
За пунктом 1.3.  ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
Відповідно до приписів п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, реєстраційний документ на транспортний засіб та чинний страховий поліс (страховий сертифікат “Зелена картка”) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.
Відповідно до п.п. «а» п. 2.1. ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно з пп. «а» п. 2.4 ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Виходячи з аналізу наведених норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1  ПДР  України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Колегією суддів встановлено, що підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 126 КУпАП слугувало керування позивачем автомобілем BMW 320, номерний знак НОМЕР_2 за наявності рішення суду про позбавлення права керування транспортним засобом.
Згідно з частиною 4 статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З аналізу наведеної норми слідує, що відповідальність за частиною 4 статті 126 КУпАП настає у разі фактичного керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Відповідно до частини 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За загальними правилами статті 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь її вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
На виконання положень статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Статтею 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до статті 251 КУпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
На виконання вимог частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
В силу частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом норм частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до підпункту 9 частини 1 статті 31 Закону України “Про Національну поліцію” поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 40 Закону України “Про Національну поліцію” поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Відповідачем до суду першої інстанції на підтвердження наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 126 КУпАП, надано копію постанови серії ЕАТ № 7988127 від 21.10.2023, матеріали відеофіксації із нагрудної камери поліцейського № 470672, копію постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2023 у справі № 761/11760/23.
Так, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, встановила, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2023 у справі № 761/11760/23, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.09.2023 у справі № 761/11760/23 (набрала законної сили 14.09.2023), ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Отже, станом на момент зупинення працівниками поліції транспортного засобу позивача (21.10.2023) ОСОБА_1 був позбавлений права його керування.
Крім того, в матеріалах справи міститься витяг з інформаційного порталу Національної поліції України (а.с. 57) зі змісту якого вбачається, що посвідчення водія ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_3 , видано 16.01.2020, було вилучено 13.03.2023 ( НОМЕР_4 ), місце зберігання Управління патрульної поліції в м. Києві, та 18.12.2023 було направлено у сервісний центр РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві, вул. Арсенальна, 9/11 за № 41163/41/11/4-20023.
Таким чином, з огляду на обставину щодо фактичного вилучення водійського посвідчення ОСОБА_1 , останній не міг бути необізнаним про існування рішення про позбавлення позивача права керування транспортними засобами, що в свою чергу спростовує доводи апелянта в цій частині.
При цьому, позивач заперечує проти врахування відеозапису із нагрудної камери поліцейського № 470672 в якості доказу на підтвердження наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 126 КУпАП, з огляду на відсутність посилань в спірній постанові на існування такого технічного запису.
Так, відповідно до статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною 2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відомості про технічний засіб, яким здійснено відеофіксацію правопорушення, не були внесені до оскаржуваної постанови.
Разом з тим, як зазначалось вище, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото- або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.  
У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, з точки зору процесуального законодавства ст. 70 КАС України, не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Враховуючи наведене, колегія суддів, при вирішенні даної справи з метою встановлення наявності або відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, зокрема факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом будучи позбавленим права керування транспортним засобом, відхиляє посилання відповідача на відеозапис з нагрудної камери поліцейського № 470672, як такий, що не відповідає вимогам, встановленим статями 73, 74 КАС України щодо належності та допустимості доказів.
Колегія суддів вважає недоречним посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені у постанові у справі № 357/10134/17 від 23.10.2019, щодо можливості врахування в якості доказу вчинення позивачем правопорушення відеозапису, відомості про який відсутні в постанові про накладення адміністративного стягнення, оскільки згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові по справі № 755/10947/17 від 30.01.2019, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, якою, у даному випадку є постанова Верховного Суду від 05.03.2020 по справі № 607/7987/17, щодо неможливості визнання належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення, технічний засіб, відомості про який, відсутні в оскаржуваній постанові.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому такі кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).
Колегією суддів з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 29.11.2023 у справі № 754/5853/23, набрала законної сили 12.12.2023, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн на користь держави.
Так, судом по справі № 754/5853/23 було розглянуто матеріали Управління патрульної поліції в м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 . Кв. 14 за ст. 124 КУпАП, та встановлено, що 21.10.2023 (що узгоджується із датою притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, що є предметом розгляду даної справи) приблизно о 21 год. 20 хв. в м. Києві по вулиці Ореста Левицького, 19А, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем BMW д.н.з. НОМЕР_2 , перед поворотом ліворуч, не врахував дорожньої обстановки, скоїв зіткнення з транспортним засобом Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку.
Згідно із частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до положень частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, за змістом вказаної норми учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені. Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що факт керування позивачем транспортним засобом BMW д.н.з. НОМЕР_2 21.10.2023 о 21 год. 20 хв. в м. Києві по вулиці Ореста Левицького, 19А, підтверджується постановою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/6173/23 (набрало законної сили 12.12.2023), а відтак, така обставина відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України не підлягає доказуванню.
Позивачем з метою спростування преюдиційних обставин щодо керування ним транспортним засобом без права керування  таким, не надано суду належних та допустимих доказів.
Таким чином, навіть за умови не врахування судом апеляційної інстанції відеозапису, наданого відповідачем на підтвердження факту керування позивачем транспортним засобом без права керування таким, наявність постанови Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/15853/23, а також постанови Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/11760/23, є достатньою підставою для висновку про правомірність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 126 КУпАП.
Щодо доводів апелянта про недотримання відповідачем процедури розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено статтею 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має  право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Пунктом 9 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 ( далі – Інструкція № 1395) , встановлено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.
Колегія суддів зазначає, що відеозапис з нагрудної камери поліцейського № 470672 не був взятий до уваги суду апеляційної інстанції під час встановлення обставин вчинення правопорушення та не був покладений в основу висновку про доведеність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, через не зазначення відповідачем у спірній постанові всупереч вимог ст. 283 КУпАП відомостей про технічний засіб
Однак, в контексті розгляду питання дотримання поліцейським вимог Інструкції № 1395 та КУПАП щодо процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, колегія суддів вважає, що вказаний відеозапис слід взяти до уваги, оскільки нормами процесуального права не встановлено обмежень щодо можливості доведення відповідачем вказаних обставин саме у спосіб пред`явлення відеозапису.
Так, з наявного в матеріалах справи відеозапису з нагрудної камери поліцейського судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським роз`яснено у чому саме полягає порушення позивачем ПДР (керування транспортним засобом, будучи позбавленим права керування) та якою нормою КУпАП передбачена відповідальність за це порушення (ч. 4 ст.126 КУпАП). 
Також, з відео вбачається, що інспектор патрульної поліції декілька раз запитав позивача, чи є у нього пояснення по справі, зокрема, роз`яснив, що він може їх викласти в письмовій формі, однак, у ОСОБА_1 були відсутні жодні клопотання чи пояснення, так само, позивачем не було заявлено прохання про надання можливості скористатись допомогою адвоката. 
Крім того, на прохання позивача, його було ознайомлено із постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2023 про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Варто зазначити, що позивачем до позову долучено фотографію спірної постанови, в якій відсутній підпис ОСОБА_1 , однак з відеозапису чітко вбачається, що останньому було надано можливість ознайомитись зі змістом вказаної постанови та зробити фотокопії такої, після чого, ОСОБА_1 поставив підпис про ознайомлення з її змістом, зокрема позивач своїм підписом засвідчив факт роз`яснення йому прав, закріплених у ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, та право скористатися правовою допомогою і надавати пояснення.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 45 КАС України з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства.
За змістом правової позиції Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2019  по справі № 814/218/14 (адміністративне провадження № К/9901/25199/18), наведений у ч. 2 ст. 45 КАС перелік дій, які можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
У постанові від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448св20) Верховний Суд дійшов висновку, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи.
Отже, надаючи до суду фотографію спірної постанови з відсутнім підписом особи, яка притягається до відповідальності, ОСОБА_1 вдався до зловживання процесуальними правами та свідомо намагався ввести суд в оману, перешкоджати справедливому розгляду справи та викликати безпідставні сумніви в дотриманні поліцейським порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Виходячи з принципів змагальності та диспозитивності адміністративного процесу, суд апеляційної інстанції враховує, що інших доказів, які б спростовували дотримання працівником поліції процедури розгляду справи, позивачем на виконання вимог частини 1 статті 77 КАС України не надано. 
За встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про порушення інспектором процедури розгляду справи, зокрема не роз`яснення ОСОБА_1 прав, передбачених ст. 268 КУпАП, та ненадання можливості подати пояснення та заперечення.
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
Враховуючи, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову вважав підтвердженим факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП з огляду на наявний в матеріалах справи відеозапис, який визнав належним та допустимим доказом, що не відповідає вищенаведеним висновкам суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 21.12.2023 у справі № 579/2245/23 слід змінити з підстав та мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
  
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Кролевецького районного суду Сумської області від 21.12.2023 у справі № 579/2245/23 - змінити з підстав та мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 21.12.2023 у справі № 579/2245/23 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій