ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2871/24 Справа № 182/1060/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження  апеляційну скаргу позивачаОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник – адвокат Грушко Жанна Вячеславівна на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2023 року, ухваленого суддею Рунчевою О.В. у м.Нікополь Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

09.03.2023 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, посилаючись на наступні обставини. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували у шлюбі з 25.02.2009 року до 19.09.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області серії НОМЕР_1 від 25.02.2009 року.
У період перебування у шлюбі з позивачем та відповідачем за спільні кошти була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку було зареєстровано за позивачем.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2019 року в справі №182/3728/19 за позовом ОСОБА_1 , шлюб розірваний.
Разом з тим, після розірвання шлюбу, відповідач 10.01.2020 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , з яким до цього часу проживають у спірній квартирі. В силу вказаних обставин, позивач у спірній квартирі не проживає та доступу до неї немає.
Крім того, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.08.2021 року в справі №182/5496/20 за позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя здійснено поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , спільного майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання за останніми по частини права власності на вказане житло.
У такому випадку, згідно з рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.08.2021 року в справі №182/5496/20 визначено частки позивача та відповідача на право спільної часткової власності на квартиру, однак в порядку досудового врегулювання спору сторонами не досягнуто згоди щодо порядку володіння та користування зазначеною квартирою, оскільки спірна квартира фактично знаходиться в користуванні відповідача. Позивач не має доступу до квартири, що спричинило звернення до суду з цією позовною заявою. 
Згідно з відомостей з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 квартира складається з: коридору, площею 5,8 кв.м., туалету, площею 1 кв.м., ванної, площею 2 кв.м., кухні, площею 5,2 кв.м., житлової кімнати, площею 16,5 кв.м., шафи, площею 0,3 кв.м., житлової кімнати, площею 14,0 кв.м., балкону, площею 2,1 кв.м.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою.
Відповідно до звіту з оцінки майна станом на 20.01.2023 року ринкова вартість квартири, яка знаходиться на 5 поверсі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 становить 257 300 (двісті п`ятдесят сім тисяч триста) гривень 00 коп.
Відповідно, вартість частки квартири становить 128 650 (сто двадцять вісім тисяч шістсот п`ятдесят) гривень. 
Враховуючи вказані обставини, просила суд визначити за ОСОБА_1 порядок користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 наступним чином: шляхом виплати йому компенсації в розмірі 128 650 (сто двадцять вісім тисяч шістсот п`ятдесят) гривень та визнати право власності в цілому на майно за ОСОБА_2 .
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Грушко Ж.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою. Вирішити питання розподілу судових витрат.
При цьому, сторона позивача не погоджується з висновком суду першої інстанції про неприйняття до уваги звіту про оцінку майна від 20.01.2023, через те, що оцінювач не був попереджений про кримінальну відповідальність. Вказує на те, що суб`єкт оціночної діяльності в разі неналежного виконання несе відповідальність згідно з чинним законодавством.
Скаржник зазначає, що звіт про оцінку майна від 20 січня 2023 року виконаний оцінювачем ФОП ОСОБА_5 . Нагнибідою до пред`явлення позову до суду у цій справі, а не під час її розгляду, тобто вказаний звіт не є висновком експерта, виконаним за зверненням учасника справи, а особа, що його виконала є суб`єктом оціночної діяльності за напрямом зокрема «1.1 Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі експертна грошова оцінка земельних ділянок», тому вимоги ст.106 ЦПК України на вказані правовідносини не поширюються, а доводи відповідача про неналежність і недопустимість зазначеного звіту як доказу є необґрунтованими.
Також представник позивача вважає протиправною відмову суду першої інстанції у відмові у задоволенні клопотання про витребування доказів, з підстав невідповідності способу у який позивач просив витребувати докази. Вказує, що суд однобічно надав оцінку питанню витребування доказів, які просив витребувати позивач.
Представник позивача вважає, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю доповідача, думку представника позивача ОСОБА_3 , яка у повному обсязі підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2019 року (10).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.08.2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільне сумісне майно подружжя, яке складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С.О., зареєстрованого у реєстрі за №3298, наступним чином:
- визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної часткової власності сторін у справі.
У квартирі зареєстровано місце проживання відповідача по справі.
Згідно з технічним паспортом загальна площа квартири становить 46,9 м2, квартира двокімнатна, житлова площа 30,5 м2, коридор 5,8 м2, туалет 1,0 м2, ванна 2,0 м2, кухня 5,2 м2, житлова кімната 16,5 м2, шафа 0,3 м2, житлова кімната 14,0 м2, балкон 2,1 м2 (а.с.13-16).
Фактичне місце проживання ОСОБА_1 – АДРЕСА_4 . Встановлено, що позивач у вказаній квартирі не проживає.
Предметом позову ОСОБА_1 є вимоги встановлення порядку користування квартирою шляхом припинення права власності та стягнення грошової компенсації частки житла.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що з відповідачем не досягнуто згоди щодо порядку володіння та користування зазначеною квартирою, поділ квартири є неможливим, а тому просив стягнути на його користь грошову компенсацію за належну йому частку відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України.
Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог, виходив з того, що позивач не довів обставин того, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 128 650,00 грн.
Окрім того, суд зауважив, що задоволення позову у такому випадку призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки якщо відповідач неспроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за його частку в квартирі, а відсутність у неї коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло, відповідач не давала згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати її до цього є також порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача можливо становитиме для відповідача надмірний тягар.
Відмовляючи позивачеві  у задоволенні позовних вимог про витребування з Нікопольської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відносно відповідача, а також про витребування з Національного Банку України відомості: щодо зареєстрованих банківських рахунків та інформацію про відкриті депозити в банківських установах за відповідачем, суд виходив з того, що спосіб, у який позивач просить суд витребувати докази, не відповідає вимогам ЦПК України. 
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами представника позивача ОСОБА_3 , викладеними в апеляційній скарзі, виходячи з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що сторони є власниками 1/2 частки спірної квартири кожний.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 2 ст. 356 ЦК України).
Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.
Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Тлумачення ч.3 ст.358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.
Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані ст. 364 ЦК України.
Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19.02.2014 року у справі №6-4цс14 та від 13.01.2016 року та у справі №6-2925цс15.
У постанові Верховного Суду України від 19.02.2014 року в справі №6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
У постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року в справі №6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19.06.2019 року у справі №752/10312/14-ц (провадження №61-19505св18), від 03.03.2020 року у справі №748/2803/16-ц (провадження №61-41895св18), від 29.03.2021 року у справі №759/2791/17 (провадження №61-15848св20).
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин того, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 128 650,00 грн. за належну позивачу частку спірної квартири.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Судом встановлено, що відповідач не давала згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати її до цього є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача можливо становитиме для відповідача надмірний тягар.
При цьому, як правильно зазначив місцевий суд, позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідача надмірний тягар.
Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Згідно п.2 ч.2 ст.84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Стаття 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.
Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи – клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації; 9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності.
Порядок розгляду справ про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб регламентовано главою 12 розділу IV ЦПК України.
З огляду на наведені вище норми права, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що спосіб, у який позивач просив суд витребувати докази, не відповідає вимогам ЦПК України, тому задоволенню не підлягає.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, підстав для здійснення перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник – адвокат Грушко Жанна Вячеславівна залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення виготовлено 25 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді