ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 березня 2024 року
м. Київ
Справа № 459/3664/18
Провадження № 51-5762 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
захисників (відеоконференція)                         ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
засудженої (відеоконференція)                        ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_8 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 липня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140150002075, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Червоноградський міський суд Львівської області вироком від 28 грудня 2022 року визнав ОСОБА_8 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначив їй покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн, й звільнив ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі положень ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_8 суд відмовив. Також суд вирішив питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_8 26 жовтня 2015 року, приблизно об 11.15 год., керуючи належним їй технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107», рухаючись по проїжджій частині вулиці Винниченка у місті Червоноград Львівської області, яка є другорядною дорогою, наближаючись до перехрестя з вулицею Чорновола, яка є головною дорогою, проявила неуважність й неналежно оцінила дорожню обстановку, проігнорувала вимоги дорожнього знаку 2.2. розділу 33 ПДР України, порушила вимоги п.1.3, п.1.5, п.1.10, п.2.3 б), д), п.16.11 ПДР України, не дала дорогу автомобілю «Renault Fluence», який мав перевагу при проїзді вказаного перехрестя, в результаті чого на перехресті вулиці Чорновола з вулицею Винниченка у місті Червоноград відбулось зіткнення вказаних автомобілей. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля «Renault Fluence» ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 13 липня 2023 року апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 задовольнив частково, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишив без задоволення. Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2022 року скасував в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 і призначив новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо неї на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом апеляційної інстанції було порушено принцип рівності сторін та необґрунтовано відмовлено у задоволенні відводу колегії суддів.
Також засуджена зазначає, що при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування в них були відсутні постанови прокурора про призначення групи прокурорів від 27 жовтня 2015 року та про зміну групи прокурорів від 20 листопада 2018 року, про що було вказано у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, тому прокурор ОСОБА_11 не мав повноважень прокурора у цьому кримінальному провадженні, що відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2021 року (справа № 754/7061/15) обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування.
Крім цього, вказує, що, навіть якщо постанова прокурора від 27 жовтня 2015 року, яка була надана під час розгляду справи в суді першої інстанції, існувала на момент надання стороні захисту доступу до матеріалів кримінального провадження, то у 2015 році відбулась реформа органів прокуратури, й з 15 грудня 2015 року прокуратура м. Червонограда припинила своє функціонування, адже  розпочала роботу Червоноградська місцева прокуратура, тому для надання повноважень прокурора у кримінальному провадженні керівник новоутвореної прокуратури мав ухвалити нову постанову про призначення групи прокурорів, чого зроблено не було, тому, на думку засудженої, з 15 грудня 2015 року прокурор ОСОБА_11 не мав повноважень прокурора у кримінальному провадженні щодо неї.
Крім цього, засуджена зазначає, що на момент відкриття слідчим в порядку положень ст. 290 КПК України стороні захисту матеріалів досудового розслідування було відсутнє підписане прокурором доручення слідчому на здійснення такої процесуальної дії, а було лише доручення, яке не містило підпису прокурора, тому засуджена вважає, що фактично стороні захисту не було відкрито матеріали провадження в порядку положень ст. 290 КПК України.
Зазначає, що при відкритті матеріалів досудового розслідування в порядку положень ст. 290 КПК України у них було відсутнє процесуальне рішення про призначення слідчих, тому у слідчих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не було повноважень на здійснення досудового розслідування.
Указує, що в 2015 році також відбулась реформа правоохоронних органів, зокрема відбулося утворення Національної поліції України, й Червоноградський МВ ГУМВС України у Львівській області вже не входив до системи МВС України та не мав повноважень щодо здійснення досудового розслідування. Вказане, на думку скаржниці, обумовлює недопустимість всіх доказів у кримінальному провадженні.
Наголошує на тому, що в суді апеляційної інстанції прокурором було надано постанови про призначення слідчих у кримінальному провадженні, однак, на думку засудженої, суд не мав права їх долучати до матеріалів справи, оскільки питання про повноваження слідчих порушувалося в суді першої інстанції, і стороною обвинувачення тоді цих постанов надано не було.
Враховуючи, що прокурор і слідчі у кримінальному провадженні не були визначені у передбаченому законом порядку, засуджена вважає, що їй було повідомлено про підозру неуповноваженим слідчим без погодження з уповноваженим прокурором, тому вона не набула статусу підозрюваної.
Зазначає про порушення при складанні протоколу  огляду місця події, схеми до протоколу та фототаблиць, їх неналежне оформлення. Посилається на те, що суд зазначив у вироку про дослідження відеозапису як додатку до протоколу огляду місця події, однак жодний відеозапис в суді не досліджувався і не відкривався стороні захисту в порядку положень ст. 290 КПК України.
Також ОСОБА_8 вважає, що під час проведення експертизи № 1/206 від 01 грудня 2015 року експерт проник до автомобіля, тобто здійснив його обшук, без ухвали слідчого судді, що є істотним порушенням вимог КПК України. Враховуючи викладене, засуджена вважає, що ці докази та всі похідні від них докази є недопустимими.
Також ОСОБА_8 вказує, що апеляційний суд, на її думку, належним чином не перевірив доводів сторони захисту щодо неповноти дослідження змісту окремих доказів та необґрунтовано відмовив у повторному їх дослідженні, вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Позиції учасників судового провадження
Засуджена та захисники підтримали подану касаційну скаргу.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженої.
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
За змістом положень статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при перегляді кримінального провадження в касаційному порядку виходить з фактичних обставин, установлених судами нижчих інстанцій.
Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.
Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, п. 89).
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку, колегія суддів убачає, що вказаних вимог закону суди дотрималися.
Стосовно доводів про повноваження прокурора у кримінальному провадженні колегія суддів зазначає таке.
Як указав суд першої інстанції, що не заперечується у касаційній скарзі, питання про наявність постанови про визначення прокурора у кримінальному провадженні порушувалось стороною захисту під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, а також у підготовчому засіданні.
Під час підготовчого засідання прокурором було надано копію постанови про призначення групи прокурорів від 27 жовтня 2015 року (т. 1 а. с. 85), а надалі, під час судового розгляду було надано її оригінал (т. 3 а. с. 205). Крім цього, у реєстрі матеріалів досудового розслідування також відображено, що 27 жовтня 2015 року керівником прокуратури м. Червонограда було ухвалено постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні (т. 1 а.с. 4).
Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17, провадження № 51-4963 кмо 20) сформовано висновок про те, що постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами.
Враховуючи таку позицію суду, колегія суддів вважає, що надання прокурором постанови про визначення групи прокурорів під час розгляду справи в суді першої інстанції для підтвердження повноважень під час досудового розслідування, не є  порушенням вимог КПК України, що має наслідком визнання доказів недопустимими. 
При цьому посилання у касаційній скарзі на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2021 року (справа № 754/7061/15) не є релевантним, оскільки у тій справі йшлося про ситуацію, коли підписаної постанови про призначення групи прокурорів взагалі не існувало на момент проведення досудового розслідування.
Стосовно відсутності в матеріалах кримінального провадження постанови прокурора про зміну групи прокурорів від 20 листопада 2018 року, то засуджена не зазначає, яким чином це вплинуло на законність оскаржуваних судових рішень, оскільки обвинувальний акт 21 листопада 2018 року був затверджений прокурором ОСОБА_11 , й засуджена не вказує на те, що прокурора ОСОБА_11 постановою від 20 листопада 2018 року було виключено з групи прокурорів у цьому провадженні. 
Крім цього, прокурором в суді касаційної інстанції була надано зазначену постанову, за змістом якої прокурор ОСОБА_11 продовжував перебувати у групі прокурорів, а зміни у складі групи прокурорів стосувалися включення до неї іншого прокурора ОСОБА_15 .  
Таким чином, прокурор ОСОБА_11 мав відповідні повноваження у цьому провадженні, дані про це у виді відповідної постанови про призначення групи прокурорів були надані стороною обвинувачення ще в суді першої інстанції, подальшими рішеннями про зміну групи прокурорів його повноваження не скасовувалися, тому місцевий суд, з чим погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту про неповноважність прокурора ОСОБА_11 у цьому провадженні. 
Стосовно доводів касаційної скарги про відсутність повноважень прокурора ОСОБА_11 у зв`язку з реформою прокуратури, то колегія суддів також вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
14 жовтня 2014 року було прийнято Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, який набрав чинності в цілому 15 липня 2015 року.
Як зазначено у пояснювальній записці до законопроекту, актуальність прийняття цього закону обумовлювалась необхідністю вдосконалення правового статусу, функцій і повноважень прокуратури України, приведення їх у відповідність із міжнародними стандартами. Таким чином, прийняття цього закону не було направлене на ліквідацію органів прокуратури, тобто не було спрямоване на припинення здійснення прокуратурою своїх визначених Конституцією України повноважень і функцій.
15 грудня 2015 року розпочала роботу Червоноградська місцева прокуратура Львівської області.
Положеннями ст. 37 КПК України визначено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.
Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами 4 та 5 ст. 36, ч. 3 ст. 313, ч. 2 ст. 341 цього Кодексу та ч. 3 цієї статті.
Постановою прокурора міста Червонограда від 27 жовтня 2015 року у кримінальному провадженні № 12015140150002075 відповідно до вимог ст. 37 КПК України було призначено групу прокурорів у складі прокурора ОСОБА_11 та прокурора ОСОБА_16 . Старшим групи прокурорів було призначено прокурора ОСОБА_11 (т. 3 а. с. 205).
15 грудня 2015 року розпочала роботу Червоноградська місцева прокуратура Львівської області, й при цьому прокурор ОСОБА_11 статусу прокурора не втратив, продовжив здійснювати свої повноваження у Червоноградській місцевій прокуратурі. За таких обставин доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою в колегією суддів ККС ВС у постанові від 23 листопада 2023 року у справі                                      № 731/275/19.
В цьому ж контексті стосовно повноважень слідчих у кримінальному провадженні, колегія суддів вбачає необхідним указати наступне. 
Прокурором під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції були надані постанови про призначення слідчого у кримінальному провадженні від 27 жовтня 2015 року, якою призначено слідчого ОСОБА_12 ; про зміну слідчого у кримінальному провадженні від 24 березня 2016 року, якою призначено слідчим старшого лейтенанта поліції ОСОБА_13 ; про призначення слідчої групи від 17 серпня 2016 року, якою було призначено групу слідчих у складі слідчих ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а також постанову про зміну слідчого у кримінальному провадженні від 16 травня 2017 року, якою здійснення досудового розслідування було доручене слідчому   ОСОБА_14 (т. 4 а. с. 104-107). 
Таким чином, прокурором було надано документи, які підтверджують повноваження слідчих у цьому кримінальному провадженні ще в ході апеляційного розгляду апеляційному суду як суду факту, який має повноваження досліджувати докази, що не суперечить висновку, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17, провадження № 51-4963 кмо 20).
Стосовно доводів скарги про те, що апеляційний суд не мав права долучати ці документи, оскільки питання про повноваження слідчих ставилось під час відкриття матеріалів провадження в порядку ст. 290 КПК України і в суді першої інстанції, то вони вбачаються необґрунтованими з наступних підстав.
За змістом позиції, яка була викладена колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у змісті постановивід 30 жовтня 2023 року (справа № 759/23184/20, провадження № 51-5026км23), з урахуванням позиції об`єднаної палати ККС ВС у постанові від 14 лютого 2022 року (справа № 477/426/17, провадження № 51-4963 кмо 20), вбачається, що, якщо питання про недопустимість отриманих доказів через відсутність постанови про визначення групи прокурорів та групи слідчих, які брали участь у їх отриманні, ставилося протягом судового та апеляційного розгляду, однак стороною обвинувачення такі постанови надані суду першої чи апеляційної інстанції на вимогу суду не були, то долучення цих документів прокурором на стадії касаційного розгляду не може впливати на висновки судів нижчих інстанцій.
Як вбачається з матеріалів цього кримінального провадження, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі стороною захисту ставилось питання щодо недопустимості отриманих у кримінальному провадженні доказів у зв`язку з можливим здійсненням слідчих дій неуповноваженими слідчими.
Суд першої інстанції, не отримавши на цьому етапі провадження від сторони обвинувачення копії відповідних постанов про призначення слідчого/групи слідчих, послався на дані витягів та виписок з ЄРДР, у яких зазначено слідчих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що, на переконання суду, підтверджує їх повноваження на здійснення досудового розслідування (т. 1 а. с. 215, 216, т. 2 а. с. 193).
Колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення прокурора або групи прокурорів чи постанову керівника відповідного органу досудового розслідування про призначення слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть повноваження прокурорів чи слідчих у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в кримінальному провадженні. Зазначене узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15 (провадження № 51-4584 кмо 18).
Однак, питання повноважень слідчих у цьому кримінальному провадженні було належним чином перевірене апеляційним судом, який відповідно до положень КПК України є судом факту, уповноважений досліджувати докази і надавати їм відповідну оцінку, встановлювати фактичні обставини справи. 
Зокрема прокурором до апеляційного суду було надано відповідні постанови, про що зазначалося вище, суд їх оцінив і дійшов висновку, що повноваження слідчих підтверджені належним чином, а підстав для визнання доказів недопустимими з цих мотивів немає, що не суперечить указаній вище практиці Верховного Суду, оскільки указані вище правовідносини не є повністю релевантними.
Стосовно реформи правоохоронних органів і створення Національної поліції, то ці доводи також не є обґрунтованими.
02 липня 2015 року було прийнято Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII. Перехідними положеннями цього Закону (п. 9) передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Кабінетом Міністрів України 16 вересня 2015 року було ухвалено постанову № 730  про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ. 07 листопада 2015 року було зареєстровано юридичну особу Головне управління Національної поліції у Львівській області.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу Державного бюро розслідувань, органу Бюро економічної безпеки України, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень
За правилами ст. 39 КПК України слідчий (слідчі), який здійснюватиме досудове розслідування визначається керівником органу досудового розслідування.
Слідчий ОСОБА_12 , який був призначений уповноваженою особою до початку роботи ГУНП у Львівській області та територіальних відділів поліції, після утворення територіального органу Національної поліції не втратив статусу слідчого, продовжив службу в поліції, що підтверджується складеними ним відповідними процесуальними документами та іншими документами, наявними в матеріалах кримінального провадження (т. 2 а. с. 219-221, 225-226), тому підстав вважати, що він втратив повноваження слідчого у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 колегія суддів не вбачає. 
Слідчі ОСОБА_14 і ОСОБА_13 були призначені слідчими у провадженні вже після початку роботи територіальних органів Національної поліції відповідними уповноваженими особами Національної поліції. А слідчий ОСОБА_17 проводив лише огляд місця події до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР в порядку ч. 3 ст. 214 КПК України.
З огляду на не обґрунтованість указаних вище доводів щодо відсутності повноважень прокурора і слідчих у цьому кримінальному провадженні, не вбачаються обґрунтованими й доводи сторони захисту про те, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 та отримання доказів у провадженні було здійснено неуповноваженими особами.    
Стосовно заяви про відвід колегії суддів апеляційного суду, то, як убачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 13 липня 2023 року захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подали заяву про відвід колегії суддів Львівського апеляційного суду в складі суддів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , оскільки вважали їх не об`єктивними та упередженими щодо сторони захисту, адже колегія суддів, на думку сторони захисту, спонукала прокурора надати суду процесуальні рішення щодо повноважень слідчих у цьому провадженні (т. 4 а. с. 117-121).
Зазначене клопотання було розглянуте судом й ухвалою від 13 липня 2023 року було відмовлено у його задоволенні з наведенням відповідного обґрунтування. Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав вважати, що таким чином було допущено порушення певних вимог КПК України взагалі чи принципу рівності сторін у кримінальному процесі зокрема.
Стосовно посилань у касаційній скарзі на відсутність підпису у дорученні прокурора слідчому на повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування (т. 3 а. с. 146), то колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що це порушення не є таким, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і не може прирівнюватись до не відкриття взагалі матеріалів провадження стороні захисту в порядку положень ст. 290 КПК України.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що стороні захисту було надано доступ до матеріалів досудового розслідування, з якими вона ознайомилась, що підтверджується відповідним протоколом (т. 3 а. с. 148), тобто право сторони захисту на ознайомлення було реалізовано.
Також суд не вбачає обґрунтованими доводи щодо недопустимості протоколу огляду місця події від 26 жовтня 2015 року та додатків до нього у зв`язку з тим, що такі додатки не підписані всіма учасниками слідчої дії.
Зі змісту протоколу огляду місця події від 26 жовтня 2015 року (т. 2 а. с. 202-203) вбачається, що зазначену слідчу дії було проведено слідчим ОСОБА_17 , який виїздив на місце події, до внесення відомостей в ЄРДР за правилами ч. 3 ст. 214 КПК України, за участю ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 й у присутності понятих ОСОБА_23 та ОСОБА_24 . 
У цьому протоколі детально описано обстановку на місці ДТП, він підписаний всіма учасниками слідчої дії і не містить зауважень. Додатками до цього протоколу є фототаблиця (т. 2 а. с. 195-199), яка виготовлена та підписана слідчим ОСОБА_17 , а також схема (т. 2 а. с. 201 (чистовий варіант), а. с. 204, 205, 206 (чорнові варіанти), які підписані понятими ОСОБА_23 та ОСОБА_24 .
За змістом вироку місцевого суду допитаний в судовому засіданні слідчий           ОСОБА_17 показав, що на час події працював слідчим у Червоноградському відділенні поліції. 26 жовтня 2015 року виїжджав на місце ДТП, проводив огляд місця події за участю сторін, особисто фотографував його та складав схему ДТП і протокол.  За змістом доводів касаційної скарги, як стверджує засуджена, він також пояснював, що чистову схему ДТП складав не він, а інший слідчий, який розслідував цю справу після нього, зокрема слідчий ОСОБА_13 . 
Відповідно до ч. 3 ст. 105 КПК України додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.
Тобто закон не вимагає, щоб одразу всі перелічені суб`єкти засвідчували відповідні додатки своїми підписами, хоча й не виключає можливості засвідчення додатку кількома особами. Тому засвідчення додатку лише певними з перелічених осіб не вказує на їх недопустимість. Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2023 року (справа № 347/222/21, провадження № 51-5145км23).
Стосовно доводів про те, що не встановлено, ким саме (слідчим ОСОБА_25 чи іншим слідчим) було виготовлено чистовий зразок схеми до протоколу огляду місця події, то зазначені обставини не впливають на допустимість цих доказів, оскільки в матеріалах справи наявні і чорнові варіанти цієї схеми, складені на місці ДТП, й сторона захисту не зазначає про наявність принципових розбіжностей у цих схемах. З огляду на це, той факт, що судом не був допитаний слідчий ОСОБА_13 , хоча рішення про це ухвалювалося судом, не вбачається істотним порушенням вимог КПК України.
При цьому доводи касаційної скарги щодо посилання суду на відеозапис до протоколу огляду місця події, а саме на те, що такий відеозапис не відкривався стороні захисту і не досліджувався в судовому засідання, колегія суддів вбачає обґрунтованими, оскільки будь-який відеозапис як додаток до протоколу огляду місця події від 26 жовтня 2015 року в матеріалах провадження відсутній. Однак таке посилання колегія суддів вважає опискою, яка не впливає на висновок суду за результатами дослідження цього доказу.
Також не можна визнати умотивованими й доводи скарги щодо недопустимості як доказу висновку експерта № 1/206 від 01 грудня 2015 року у зв`язку з тим, що експертом було здійснено обшук автомобіля засудженої без ухвали слідчого судді.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі постанови слідчого від 10 листопада 2015 року було проведено інженерно-транспортну експертизу і складено відповідний висновок від 01 грудня 2015 року (т. 2           а. с. 187-191). Для проведення експертизи експерту було надано автомобіль           ВАЗ-2107 реєстраційний номер НОМЕР_1 . При проведенні експертизи експертом було застосовано методи візуального огляду, випробування на місці та поелементної діагностики.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. 
Однак, при проведенні експертизи таких дій не проводилось, експертом проводилось виключно дослідження технічного стану автомобіля на момент огляду, з огляду на що указані вище доводи є необґрунтованими.
Крім цього, засуджена у касаційній скарзі зазначає, що стороною захисту в апеляційному суді заявлялось клопотання про повторне дослідження доказів, а саме: протоколу огляду місця події від 26 жовтня 2015 року у зв`язку з неповнотою його дослідження; схеми місця ДТП та фототаблиці до протоколу огляду місця ДТП, оскільки судом не було встановлено, хто їх складав; відеозапису огляду місця ДТП, про який стороні захисту не було відомо; висновки експертів № 1/1206 та 1/1207 в контексті зміни експертом спеціалізації дослідження; висновку експерта № 009/2016, оскільки судом першої інстанції не встановлено, у якому кримінальному провадженні проводилась ця експертиза; протоколу слідчого експерименту від 12 грудня 2017 року зі свідком ОСОБА_26 та схеми до протоколу, оскільки судом не було встановлено, яким чином свідок визначив швидкість автомобілів та інші конкретні обставини ДТП, а також оскільки слідчу дії було проведено за інших погодних умов; протоколу слідчого експерименту від 12 грудня 2017 року з потерпілою ОСОБА_9 з аналогічних підстав; висновку експерта № 784 за результатами проведення судової транспортно-трасологічної експертизи, оскільки судом не встановлено походження диску, який використовувався експертом при проведенні експертизи; DVD диску, який був предметом експертного дослідження при наданні висновку експерта № 784; висновку експерта № 3672 судової транспортно-трасологічної експертизи, оскільки судом не встановлено, з яких причин експерту надано змінені вихідні дані; висновку експерта № 785 судової автотехнічної експертизи, оскільки судом не встановлено, яким чином експертом ідентифіковано сліди гальмування та з яких причин експертом відкидається версія ОСОБА_8 щодо обставин ДТП.
Як вбачається з матеріалів справи, захисником двічі в суді апеляційної інстанції заявлялись клопотання про повторне дослідження доказів (т. 4 а. с. 68-71, 97-102).
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
В судовому засіданні 27 квітня 2023 року апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання захисту у зв`язку із тим, що воно обґрунтовувалось незгодою з оцінкою доказів, наданих судом першої інстанції, що не є підставою для їх повторного дослідження.
В судовому засіданні 01 червня 2023 року апеляційний суд повторно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, вказавши, що стороною захисту не наведено відповідних підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, і всі доводи зводяться виключно до незгоди з оцінкою доказів судом першої інстанції. 
В цьому контексті колегія суддів касаційного суду бере до уваги, що повторне дослідження доказів має здійснюватися апеляційним судом за умов, визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України, які мають бути підтверджені стороною провадження, яка ініціює питання про таке повторне дослідження. Тому, оскільки обидва клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів були розглянуті колегією суддів апеляційного суду, й за результатами їх розгляду були ухвалені аргументовані процесуальні рішення, колегія суддів Верховного Суду не вбачає порушень норм і приписів КПК України в цій частині. 
Таким чином, під час розгляду кримінального провадження в межах поданої касаційної скарги істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
Тому, керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 28 грудня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 липня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а її касаційну скаргу - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                            є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                ОСОБА_3