ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2823/24 Справа № 204/8722/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А.І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року                 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Барильської А.П., Ткаченко І.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 листопада 2023 року по справі за позовом комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, - 

в с т а н о в и л а:

       У червні 2023 року комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (далі — КП «Дніпроводоканал» ДМР) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, мотивуючи його тим, що вони надають послуги з водопостачання та водовідведення за адресою:  АДРЕСА_1 , де відповідальним квартиронаймачем є відповідачка ОСОБА_1 , якій відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , а її зареєстрованими членом сім`ї є ОСОБА_2 .
       Посилаючись на те, що сума заборгованості відповідачів за надані послуги станом на 30 квітня 2023 року, складає 12 172,59 грн., просили суд ухвалити рішення, яким стягнути вказану заборгованість з урахуванням 3% річних у розмірі 86,74 грн. та інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 792, 54 грн., а всього стягнути з відповідачів 13 051,87 грн. та судовий збір. 
       Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач КП «Дніпроводоканал» ДМР,  посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно не було взято до уваги надані ними докази. Наголошують на тому, що відповідачами допущена заборгованість за надані послуги, що є доведеним належними та допустимими доказами. 
       Відзив на апеляційну скаргу надано не було. 
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України). 
       Зважаючи на те, що ціна позову становить 13 051, 87 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
       Розглянувши матеріали справи,законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
        Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» ДМР є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п.2.2.1 статуту КП «Дніпроводоканал» ДМР (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 20 жовтня 2021 року №75/11.
       Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 20 січня 2023 року, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , (з 22 січня 1990 року) та ОСОБА_2 (з 30 листопада 1993 року), а відтак відповідачі є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за вказаною адресою.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за період з січня 1999 року по квітень 2023 року до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підтвердження чого надано суду розрахунок заборгованості за два різні періоди: з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року, з липня 2018 року по квітень 2023 року, суми заборгованостей за яким не відповідають заявленим позовним вимогам. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року рахується заборгованість у сумі 2 176,35 грн., він проведений без зазначення тарифів, за якими здійснювалися розрахунки та норм, на які здійснюється нарахування. Більш того, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) станом на дату виникнення вказаної заборгованості – 1999 рік, був малолітньою дитиною 6 років. Із розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по квітень 2023 року, який здійснений позивачем із розрахунку на 2 осіб, взагалі не зрозуміло, яка саме сума заборгованості рахується за відповідачами, оскільки станом на квітень 2023 року рахунок відповідачів має наступні значення: вхідне сальдо 11764,93; нараховане ЦВП 219,43; нараховане ЦВВ 159,5; абонплата 14,47 та 14,26; вихідне сальдо 12172,59; інфляція 0; 3% - 0, що загалом не відповідає заявленим позовним вимогам. Більш того, з даного до нього включено нарахування за липень 2018 року,які останнім вже обраховані в попередньому розрахунковому періоді (що свідчить про подвійне обрахування та стягнення нарахованих сум), а вхідне сальдо за серпень 2018 року становить 2 176, 35 грн . 
       Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.
       Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Нормами ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
       Крім того, вимогами ч.4 ст.319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.
       Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , втім жодних доказів того, що відповідачі є власниками спірної квартири позивачем не надано. 
       Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
       У статті 67 Житлового кодексу України закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
       Згідно з вимогами п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
       Відповідно до вимог ст.22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
       Приписами ч.4 ст.23 та ч.3 ст.24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
       Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
       Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
       Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16.
       Отже, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.
       Приписами ст.541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
       Водночас, нормами ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
       З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку заборгованості за два різні періоди: з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року, з липня 2018 року по квітень 2023 року, суми заборгованостей за яким не відповідають заявленим позовним вимогам. Так, відповідно до розрахунку заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року за відповідачами рахується заборгованість у сумі 2 176,35 грн., він проведений позивачем із розрахунку на 2 осіб, однак без зазначення тарифів, за якими здійснювалися розрахунки та норм, на які здійснюється нарахування. Із розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по квітень 2023 року, який здійснений позивачем із розрахунку на 2 осіб, взагалі не зрозуміло, яка саме сума заборгованості рахується за відповідачами, оскільки станом на квітень 2023 року рахунок має наступні значення: вхідне сальдо 11 764, 93 грн.; нараховане ЦВП 219, 43 грн.; нараховане ЦВВ 159,5; абонплата 14,47 та 14,26; вихідне сальдо 12172,59; інфляція 0; 3% - 0, що загалом не відповідає заявленим позовним вимогам. Більш того, до нього включено нарахування за липень 2018 року, які останнім вже обраховані в попередньому розрахунковому періоді (що свідчить про подвійне обрахування та стягнення нарахованих сум), а вхідне сальдо за серпень 2018 року становить 2176 грн.35 коп., що відповідно є сумою заборгованості за період часу з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року.
       З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що наданий позивачем до суду розрахунок заборгованості є необґрунтованим та безпідставним, через що суд не приймає його до уваги та не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.
       Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
       Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       В зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст.141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради  залишити без задоволення.

       Рішення  Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 листопада 2023 року  залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 26 березня 2024 року.

               Головуючий:                                         Е.Л. Демченко 

        Судді:                                                 А.П.Барильська 

                                                                        І.Ю.Ткаченко