ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ  
25 січня 2024  року
м. Київ
справа № 499/603/18
провадження № 51-1432 км 23  
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника               ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 23 червня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року, а також цивільних позивачів ОСОБА_8 й   ОСОБА_9 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015160290000415,  за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця з/р Ленінський, Советського району Північно-Казахстанської області, Республіки Казахстан, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2  ст.286 КК України. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Іванівського районного суду Одеської області від 23 червня 2022 року ОСОБА_7   засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді  позбавлення волі на строк 5 років, з  позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
На підставі ст.75 КК України,  ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного  покарання з випробуванням, з іспитовим строком, тривалістю 3 роки, та покладено обов`язки,  передбачені  ст. 76 цього Кодексу. 
Цивільний позов ОСОБА_8   до ОСОБА_7 та ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» на користь ОСОБА_8               50 000,00 грн. матеріальної шкоди та 2500, 00 грн. моральної шкоди. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8   200 000,00 грн. моральної  шкоди та 13 700,00 грн.  витрат на правову допомогу.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 та ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія»  задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» на користь ОСОБА_9              42 655,23 грн.  матеріальної шкоди. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9   25 000,00 грн.  моральної шкоди. 
Цивільний позов ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 до                   ОСОБА_7 та ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» на користь ОСОБА_8    2361,70 грн.  матеріальної шкоди та 118,10 грн. моральної шкоди. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8   25 000,00 грн. моральної шкоди. 
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 та ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» на користь ОСОБА_11    6430,98 грн. матеріальної шкоди та   321,50 грн.  моральної шкоди. 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11   30000,00 грн. моральної шкоди. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року  апеляційну скаргу  захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, апеляційні скарги  адвоката ОСОБА_12 в інтересах ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія", а також прокурора  задоволено частково.
Вирок місцевого суду  в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_9 ,   ОСОБА_11 , а також ОСОБА_8 , яка діє у  власних інтересах та від імені неповнолітнього                   ОСОБА_10  до ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасовано,  цивільний позов ОСОБА_8  до                   ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» на користь ОСОБА_8   21796, 90 грн. матеріальної шкоди та 1090 грн.  моральної шкоди. 
Відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 до ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 до ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено частково. 
Застосовано  до обвинуваченого ОСОБА_7  п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», на підставі ст.44 КК України та звільнено його від основного покарання, призначеного вироком Іванівського районного суду Одеської області від             23 червня 2022 року. 
В решті вирок суду першої інстанції  залишено без зміни. 
За вироком суду встановлено, що23 жовтня 2015  року приблизно о 16:00 годині,    водій ОСОБА_7 ,  керуючи технічно справним автопоїздом у складі тягача «VOLVO FH 12/420»  д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «GENERAL TRAILERS PJDSA-3» д/н          НОМЕР_2 ,  рухався зі швидкістю приблизно 90 км/год. по автодорозі  «Київ-Одеса» М-05, поза межами населених пунктів, по прямій рівній ділянці, де організований двосторонній рух по дві смуги руху у протилежних напрямках, які розділенні трав`яним газоном, в напрямку  м. Києва, під час наближення до 410 км. + 800 м. вищевказаної автодороги «Київ-Одеса» в межах Березівського району Одеської області,   порушив вимоги п.п.2.3 б, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху,  перетнув суцільну смугу руху з подальшим частковим виїздом транспортного засобу за межі проїжджої частини по правій стороні за ходом руху (узбіччя), не був уважним, не стежив за зміною дорожньої обстановки, відповідно не відреагував на її зміну, яка виразилася у випередженні його автомобілем «Opel Kadet» д/н НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_9 , виїзду на його смугу руху, з подальшим виїздом та вимушеною зупинкою на правому за ходом руху узбіччя дороги, при цьому водій ОСОБА_7 не дотримався безпечного інтервалу та не вибрав  безпечної швидкості руху, таким чином не вжив заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації, при відсутності перешкод технічного або іншого характеру, допустив зіткнення передньою правою частиною тягача «VOLVO FH 12/420» д/н НОМЕР_1 із задньою лівою частиною автомобіля «Opel Kadet» д/н НОМЕР_3 , який в подальшому внаслідок удару було відкинуто в кювет, внаслідок чого  пасажиру автомобіля «Opel Kadet»    ОСОБА_8   заподіяно  тяжкі тілесні ушкодження. 
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 2.3 б, 12.1, 13.1 ПДР України знаходяться у причинному зв`язку з  наслідками ДТП. 
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала      
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 , а кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення тому, що на  думку захисту ДТП  сталася внаслідок порушення вимог ПДР водієм автомобіля «Opel Kadet»   ОСОБА_9 . 
Зазначає, що суди попередніх інстанцій в порушення ст.337 КПК України вийшли за межі висунутого обвинувачення, оскільки у своїх  рішеннях зазначили, що причиною ДТП стало недотримання ОСОБА_7 вимог пунктів 13.1, 34.1.1 та 34.1.2 ПДР України у той час коли в обвинувальному акті такі порушення у провину обвинуваченому не ставились. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, не відповідає обвинуваченню викладеному в обвинувальному акті. 
Крім того, суди  не зазначили які порушення  ПДР стоять у причинному зв`язку з настанням ДТП.
Вказує, що в основу вироку покладено недопустимий доказ -  висновок експерта від          01 серпня 2016 року  тому, що  до постанови про призначення цієї експертизи слідчий вніс пояснення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 українською мовою без їх перекладу  перекладачем з російської,  крім того, експерт самостійно вносив до вступної і описової частини висновку вихідні дані, які не були зазначені у постанові слідчого. 
Суд першої інстанції проігнорував клопотання захисту про проведення додаткової судової автотехнічної експертизи, а також відхилив клопотання про допит свідка-очевидця  ОСОБА_13 та додатковий допит свідка ОСОБА_14 . 
Також, призначаючи засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами,   суди повністю не врахували дані про особу ОСОБА_7 , відсутність в його діях складу  інкримінованого  злочину.
Суми моральної шкоди стягнутої з обвинуваченого на користь  цивільних  позивачів є завищеними та необґрунтованими.  
В решті захисник  наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду, оскаржує фактичні обставини справи і  дає власну оцінку доказам. 
Цивільні позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у своїй касаційній скарзі  просять змінити ухвалу апеляційного суду в частині, що стосується вирішення цивільних позовів до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та  задовольнити  їх повністю.  
В обґрунтування своєї позиції зазначають, що  суд апеляційної інстанції розглядаючи цивільний позов ОСОБА_8 до ПрАТ «УПСК» , всупереч вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  безпідставно не стягнув мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Також,   апеляційний суд в ухвалі взагалі не навів мотивів  з яких  дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги представника ПрАТ «УПСК»  в частині  зменшення розміру страхового відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю потерпілої ОСОБА_8 та моральної шкоди. 
Крім того, безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ПрАТ «УПСК», тому що  річний строк звернення до страхової компанії визначений  для подання заяви про настання страхового випадку, а цивільний позивач обрав інший спосіб відшкодування шкоди завданої йому  кримінальним правопорушенням - звернувся  з позовом до суду.     
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 в суді касаційної інстанції  заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника, а касаційну скаргу цивільних позивачів підтримала частково. 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
У касаційній скарзі захисник, крім іншого, наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду, оскаржує фактичні обставини справи і  дає власну оцінку доказам що, виходячи з вимог статей  433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
Мотиви  Суду  
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до  ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Наведені норми закону вимагають від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.
Під час розгляду даного кримінального провадження місцевий суд, дотримуючись положень ст. 94 КПК України, безпосередньо дослідив та оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність вини   ОСОБА_7    у вчиненні злочину, передбаченого       ч. 2 ст. 286 КК України. З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції.
Суди зазначили, що  вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину  повністю доведена: даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди  від   23 жовтня 2015  року зі схемою та фототаблицями  до нього, у яких детально зафіксовано загальний вигляд місця ДТП,  місце зіткнення транспортних засобів, яке відбулося за межами правої по ходу смуги руху, поза горизонтальною розміткою; висновком судової автотехнічної експертизи від 01 серпня 2016 року відповідно до якого встановлено порушення вимог ПДР, допущені водієм                   ОСОБА_7 , та причинно-наслідковий зв`язок із наслідками ДТП. Також вказаним висновком встановлено, що у водія ОСОБА_7 була технічна можливість уникнути ДТП, шляхом  виконання  вимог   п. п. 12.1, 12.3 ПДР, якому  необхідно було обрати швидкість, яка б забезпечувала йому контроль за керуванням транспортним засобом і при наближенні до автомобіля «Opel Kadet», що зупинився на правому узбіччі та був нерухомим, завчасно виконати його об`їзд;   висновком експерта від 15 січня 2016 року згідно якого первинний контакт автомобіля «VOLVO FH 12/420»   з напівпричепом «GENERAL TRAILERS PJDSA-3» мав місце передньою правою частиною з задньою лівою частиною автомобіля «Opel Kadet»; даними висновків експерта №421-А та 422-А від 24 листопада 2015 року підтверджено, що рульове керування та гальмівна система обох  автомобілів - учасників ДТП, знаходилися у працездатному стані та дозволяли водіям змінювати швидкість руху транспортних засобів, напрям їх руху залежно від намірів і ситуації, що складається на дорозі; показаннями експерта автотехніка ОСОБА_15 , котрий підтвердив дані, викладені ним у висновку   від  01 серпня 2016 року, а також зауважив, що перед зіткненням у водія автопоїзда небезпеки для руху не було,   на причину ДТП не впливає коли та як автомобіль «Opel Kadet» обігнав автопоїзд тому, що автомобіль «Opel Kadet» в момент ДТП стояв на узбіччі та був нерухомий; висновок судової медичної  експертизи  №32 від 03 травня 2016 року  підтверджує, що потерпіла ОСОБА_8  внаслідок ДТП отримала тяжкі тілесні ушкодження; показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_8 ,  а також іншими доказами.  
Таким чином, суд  першої інстанції констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази, у своїй сукупності,  доводять наявність саме у діях водія ОСОБА_7   складу злочину, за який його засудженого, його вина доведена поза розумним сумнівом. При цьому, суд  не встановлював  відсутності в  діянні ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення, як про те безпідставно стверджує захисник  у своїй  касаційній скарзі.  
Твердження сторони захисту  про те, що місцевий суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, чим істотно порушив вимоги КПК України,  неприйнятні.
За змістом ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. 
Встановлені місцевим судом та викладені у вироку фактичні обставини повністю відповідають обвинуваченню, викладеному в обвинувальному акті. У мотивувальній частині вироку міститься формулювання обвинувачення, місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, форма вини, стаття та її частина, що передбачає відповідальність за дане кримінальне правопорушення.  Визнане судом доведеним формулювання обвинувачення ОСОБА_7   за ч. 2  ст.286  КК України містить усі ознаки складу кримінального правопорушення, зазначені у диспозиції вказаної норми, відтак  порушень вимог  ст. 337 КПК України  щодо меж судового розгляду не встановлено. 
Захисник вважає, що  суди у своїх  рішеннях додатково зазначили про недотримання ОСОБА_7 вимог пунктів 34.1.1 та 34.1.2 ПДР України, яких не має в обвинувальному акті.   
Як в обвинувальному акті так і в мотивувальній частині вироку, де суд зазначив  формулювання обвинувачення, визнане  судом доведеним, крім іншого, йшлося про те, що  ОСОБА_7 перетнув суцільну смугу руху з подальшим частковим виїздом транспортного засобу за межі проїжджої частини по правій стороні за ходом руху (узбіччя). Однак, не було чітко визначено, які саме пункти ПДР порушено описаними діями.  В свою чергу, місцевий суд у мотивувальній частині вироку встановив, що такі порушення відповідають пунктам  ПДР, а саме п.  34.1.1 та 34.1.2.
Відповідно до висновків ВП ВС викладених у постанові від 21 серпня 2019 року (справа 682/956/17), під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, але водночас він повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто, знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Суд у вироку чітко зазначив, які порушення ПДР перебувають у причинному зв`язку із наслідками, що повністю збігається із висунутим обвинуваченням,  а п.  34.1.1 та 34.1.2виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Тому виходу за межі висунутого  обвинувачення   не встановлено.
Сторона захисту скаржиться на те, що суди не встановили та не зазначили у своїх рішеннях, які порушення ПДР стоять у причинному зв`язку із настанням ДТП. Проте  ці доводи не відповідають дійсності.    
Місцевий суд, в ході судового розгляду, дотримуючись вимог закону,  встановив та зазначив у вироку, які саме порушення ПДР України допущені ОСОБА_7  стали причиною настання наслідків, передбачених ч.2 ст. 286 КК України. Так, у вироку чітко зазначено, що порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 2.3 б, 12.1, 13.1 ПДР України знаходяться у причинному зв`язку з  наслідками ДТП. 
Захисник вказує,   що в основу вироку покладено недопустимий доказ  -   висновок експерта №1960 від 01 серпня 2016 року, який, на  його думку,   отриманий з  порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
Місцевий суд, перевіряючи доводи сторони захисту про недопустимість висновку експерта  від 01 серпня 2016 року, належним чином його  дослідив, оцінив та дав  у рішенні відповідь про його допустимість, оскільки не встановив порушень, про які стверджував захист. З таким переконанням погодився й  суд апеляційної інстанції, який, в межах перевірки аналогічних доводів апеляційної скарги захисника, не встановив  жодної із обставин, передбачених ст. 87 КПК України, для визнання цього доказу недопустимим.   
Не заслуговують на увагу і доводи адвоката, про необґрунтовану відмову місцевого суду у призначенні додаткової судової автотехнічної  експертизи, а також  допиту свідків   ОСОБА_13  та    ОСОБА_14 . 
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що суд першої інстанції належним чином відреагував на клопотання захисту про призначення додаткової судової автотехнічної експертизи та допит свідків, із дотриманням вимог ст.350 КПК України розглянув їх та  постановив мотивовану ухвалу про відмову у їх задоволенні. 
Суд зазначив, що, у даному кримінальному провадженні проводилася судова авотехнічна експертиза, а також за клопотанням захисту - комплексна судова автотехнічна експертиза з означених захистом питань, за результатами яких  надано висновки.  На вирішення експертів були поставлені, в тому числі, питання щодо дій як одного водія так і іншого в умовах, що передували події ДТП. Дані про необґрунтованість висновків відсутні. Заявляючи клопотання про необхідність проведення додаткової експертизи, сторона захисту не вказувала  в якій частині висновок є неповним, неясним та на які питання експертом не було надано чітких відповідей.  Крім того,  суд , в порядку ст. 356 КПК України, викликав експертів автотехніків в судове засідання  для роз'яснення висновків. Стороні захисту було забезпечено  право   ставити експертам запитання.  
Стосовно додаткового допиту свідка ОСОБА_14 , то суд зазначив, що вказаний свідок допитувався в судовому засіданні, надав показання щодо відомих йому обставин ДТП.  У ході судового розгляду не було встановлено нових обставин справи щодо яких вказаний свідок  не допитувався, тому підстав для його повторного допиту не було. Аналогічно суд не встановив правових підстав для допиту свідка ОСОБА_13 , оскільки про існування даного свідка, який на думку обвинуваченого був очевидцем ДТП, останній  вказав майже через шість років після ДТП. Заявлений обвинуваченим свідок, на стадії досудового розслідування не допитувався. Крім того, суд зазначив, що в ході судового слідства не було встановлено жодного доказу, який би вказував на те, що ОСОБА_13 був очевидцем ДТП. 
Доводи  захисника про безпідставність висновків місцевого суду  в частині  призначення  ОСОБА_7  додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є неприйнятними.   
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, з позбавленням права керувати транспортними засобами, місцевий суд належним чином врахував  дані про особу винного,   відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також те,  що ОСОБА_7    завдану  кримінальним правопорушенням шкоду не відшкодував, допустив ряд порушень вимог ПДР України, які призвели до вчинення тяжкого   злочину, внаслідок якого потерпілій ОСОБА_8 спричинено тяжкі тілесні  ушкодження. Крім того, суд врахував ту обставину, що працевлаштування обвинуваченого не пов`язане з необхідністю керувати транспортними засобами.  
Щодо доводів адвоката про завищений  розмір стягнутої судом з обвинуваченого на користь цивільних позивачів   моральної шкоди,  слід зазначити таке.  
Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ст. 23 ЦК України).  
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості.
З матеріалів провадження убачається, що суд  врахував ступінь моральних страждань цивільних позивачів, навів мотиви прийнятого рішення в частині визначення розміру шкоди.  Доказів на спростування наведених обставин стороною захисту  надано не було, не вказано їх і у касаційній скарзі. Заслуговує на увагу і той факт, що  на момент апеляційного перегляду справи, тобто протягом більше семи років,  засуджений не відшкодував завдану шкоду.   
Захисник у касаційній скарзі просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 однак, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судами, такі підстави відсутні. А досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях з огляду на положення ст.433 КПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції. 
Стосовно касаційної скарги цивільних позивачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , то   останні,  посилаючись  на незаконність ухвали апеляційного суду в частині, що стосується вирішення їх цивільних позовів до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», просять ухвалу змінити, задовольнити позови повністю, тобто фактично просять суд касаційної інстанції  вирішити  цивільні  позови. 
Статтею 91КПК України визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в тому числі, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження .
Судом апеляційної інстанції були встановлені та визнані доведеними обставини цивільних позовів до ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» і, як  наслідок, позов ОСОБА_8 задоволено частково, а ОСОБА_9 - відмовлено у позові.  Встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваних  судових рішеннях, виходячи з положень ст. 433 КПК України,  не віднесено до компетенції касаційного суду. 
Доводи цивільного позивача ОСОБА_9 про те, що, на його думку,  апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його цивільного позову до ПрАТ «УПСК» в частині відшкодування матеріальної шкоди, оскільки річний строк звернення до страхової компанії визначений  для подання заяви про настання страхового випадку, а цивільний позивач обрав інший спосіб відшкодування шкоди завданої йому  кримінальним правопорушенням - звернувся  з позовом до суду, неприйнятні.  
Велика Палата ВС у постанові  від 19 червня 2019 року (справі №465/4621/16-к)   зробила висновок, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. 
Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції,  відмовляючи ОСОБА_9 у задоволенні цивільного позову  до  ПрАТ «УПСК»,  на відмінну від місцевого суду, належним чином урахував положення Закону, зокрема підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37,  та вірно зазначив, що цивільний позивач                ОСОБА_9 звернувся з цивільним позовом до страхової компанії про стягнення матеріальної шкоди завданої пошкодженням  належного йому транспортного засобу «Oреl Kadet» лише  26 липня 2018 року, тобто з порушенням річного строку. При цьому,  із заявою про страхове відшкодування до страховика він  не звертався. Зважаючи на те, що впродовж річного строку ОСОБА_9 взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, оскільки  не звертався ані до страховика, ані до суду,  апеляційний суд правомірно відмовив у задоволенні його позову до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
Стосовно доводів потерпілої   ОСОБА_8  про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не стягнув із ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»  мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, а також зменшив розмір  страхового відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю та моральної шкоди,   слід зазначити таке. 
Згідно з ст. 23 Закону   шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Нормами ст. 26-1Закону передбачено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. 
Із матеріалів провадження слідує, що апеляційний суд, визнаючи обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника страхової компанії про те, що цивільним позивачем ОСОБА_8  не були надані належні та допустимі докази понесених нею витрат на лікування в сумі 6406,20 грн. із загальної - 28076 грн., дійшов висновку про необхідність  їх зменшення,  тому стягнув  із ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 21769,90 грн. у відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю,  яка складається із 10834,90 грн. витрат на лікування та 10962,00 грн. шкоди пов`язана із стійкою втратою працездатності. При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення виплат на відшкодування моральної шкоди апеляційний суд, з   урахуванням положень ст. 26-1 Закону, обґрунтовано стягнув зі страхової компанії 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, тобто 1090 грн. 
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином  вмотивованою, вона відповідає  вимогам статей 370, 419 КПК України, тому  касаційні доводи цивільного позивача ОСОБА_8   про протилежне теж неприйнятні.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційних скарг  немає.
У зв`язку з цим та,  керуючись статтями 434, 436,  441,442 КПК України, колегія суддів вважає, що  оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни. 
 
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 23 червня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисникаОСОБА_6  та цивільних позивачів ОСОБА_8 й  ОСОБА_9 -  без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                          ОСОБА_2                                         ОСОБА_3