КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Шестопалова Я.В. 
Єдиний унікальний номер справи №367/1847/23
Апеляційне провадження №22ц/824/2598/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
14 березня  2024 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                         - Нежури В.А., Соколової В.В.,
           секретар                     -  Олешко Л.Ю. 
Розглянув у відкритому судовому засіданні в  м. Києві  матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Ірпінського  міського суду Київської області від  18 квітня  2023  року за заявою    ОСОБА_2   про забезпечення позову  у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про стягнення  грошових коштів за договором позики.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2023 року до Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна    ОСОБА_2    про стягнення грошових коштів за договором позики.
Одночасно з поданням позовної заяви позивачкою подано заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування поданої заяви позивачка вказала, що 27 лютого 2017 року,  що на початку 2017 року її сестра ОСОБА_1 звернулася  до неї з проханням  позичити їй кошти на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Договір позики був укладений 27 лютого  2017 року в квартирі, що належить позивачці та відповідачці на праві спільної часткової власності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка  передала  відповідачці ОСОБА_1   в борг грошові кошти в розмірі 467000 гривень, що станом на 27 лютого 2017 року було еквівалентно 17 000 доларам США за середнім комерційним курсом обміну валют.
Відповідно до п.1 Договору, позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передала у власність позичальника гроші в сумі 459 000 гривень, що на день передачі грошей відповідачу відповідала еквівалентові суми 17000 доларів США за середнім курсом 27 гривень за 1 долар США їх продажу комерційними банками м. Києва. Відповідачка отримала вказані гроші для придбання житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до п.2 вказаного Договору позики, сторони за вказаним договором домовились про те , що:
A) договір позики є безпроцентним;
Б) остаточний розрахунок щодо повернення суми має бути здійснено після якомога швидкого продажу всієї квартири за адресою: АДРЕСА_2     . Орієнтовна власність вказаної квартири на момент укладання договору складає 49000 доларів США за середнім комерційний курсом у м. Києві.
B) виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Києва за місцем мого проживання або за допомогою банківського переказі на рахунок, що належіть мені.
Г) Позичальник після здачі житлового помешкання в експлуатацію у м. Ірпінь Київської області обіцяє виписатись з квартири за адресою: АДРЕСА_2 та виписати (зняти з реєстрації) свого сина ОСОБА_3 для полегшення продажу квартири.
Відповідно до п.3 Договору позики, Позичальник вправі повернути повну суму позики, а Позикодавець зобов`язується прийняти та повернуті гроші раніше визначеного у п.2 цього договору строку.
Відповідно до п.4 Договору позики, при неповерненні суми позики після продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2   Позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбаченим чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення суми позики, що залишилась несплаченою.
Відповідно до п.6 Договору позики, після повернення боргу Позикодавцем повинна бути видана Позичальнику власноручна розписка про отримання грошей. Без вказаної розписки борг вважається таким що не повернутий.
На теперішній час зобов`язання відповідачки не виконане, внаслідок чого позивачка вимушена звернутись з захистом порушеного права.
Вважає, що лише вжиття такого заходу як накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме, квартиру, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91,8 кв.м, житловою площею 23,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1187035932109, яка належить відповідачці на праві спільної сумісноі власності з  ОСОБА_4 , спроможне забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. 
Позивачка вважає, що можлива зміна власника вищевказаного об`єкта нерухомого майна-квартири фактично унеможливить виконання рішення суду в частині стягнення з відповідачки грошових коштів в такій значній сумі.
У прохальній частині заяву просила 
- накласти арешт на нерухоме майно - двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91,8 кв.м, житловою площею 23,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1187035932109, яка належить  ОСОБА_1   на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4 . 
Ухвалою  судді Ірпінського  міського суду Київської області  від  18 квітня  2023 року   заяву задоволено. 
Накладено арешт на нерухоме майно - двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1   загальною площею 91,8 кв.м, житловою площею 23,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1187035932109, яка належить ОСОБА_1 , на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4   .
 
   Не погоджуючись з  ухвалою суду, відповідачка    ОСОБА_1    подала  апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права, постановити ухвалу про відмову у задоволенні  заяви.  У скарзі зазначала, що суд не взяв до уваги, що, квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак накладення  арешту на всю квартиру порушує право власності іншого співвласника.
На апеляційну скаргу надійшов відзив. У відзиві зазначає, що ухвала суду  постановлена з дотриманням вимог законодавства, доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно  повідомлені про день та час розгляду справи на  10 серпня  2023 року, 05 жовтня 2023 року, 21 грудня 2023 року, 14 березня 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Апелянт подала клопотання  про слухання справи в її відсутність.
Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені  про розгляд справи, відсутні підстави вважати причини неявки  сторін   до суду поважними
Неявка сторін або інших учасників  справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  не   підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Згідно ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Відповідно до ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За змістом пункту 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК України перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.
В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.
Із заяви про забезпечення позову вбачається, що предметом позову є захист прав позивачки  про стягнення грошових коштів за Договором позики. При цьому позивачка посилається на те, що на теперішній час зобов`язання відповідачкою не виконане, тому між сторонами існує спір щодо стягнення заборгованності.
Отже, надані суду письмові докази підтверджують доводи заявника про наявність спору, що виник між сторонами, а також підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Враховуючи викладене, суд дійшов вірного  висновку, про те, що подана заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовних вимог, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).
З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з ухвалою суду, є  безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги  та вимог, заявлених у суді першої інстанції  відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.  365, 367,369,374,375,381 - 384    ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу судді Ірпінського міського суду Київської області від  18 квітня  2023  року залишити без змін. 
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 18 березня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 В.А. Нежура
 
                                                                                                            В.В. Соколова