ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року 
м. Київ
справа № 440/420/20
адміністративне провадження № К/9901/13199/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В., 
суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу №440/420/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Полтавській області про стягнення коштів невиплачених при звільненні, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року (головуючий суддя Шевякова І.С.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2021 року (колегія суддів у складі судді-доповідача Григорова А.М., суддів - Подобайло З.Г., Чалого І.С.),
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1. ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), у якій просила:
- стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середньомісячної;
- стягнути з Північно -Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 27 грудня 2019 року по день проведення повного розрахунку.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що при звільненні з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області (далі, також - ГТУЮ в Полтавській області) на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відповідачем у порушення приписів статті 44 КЗпП України не виплачено їй вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку. 
3. Ураховуючи невиконання відповідачем обов`язку з виплати вихідної допомоги при звільненні вважала, що до відповідача мають бути застосовані наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
4. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2021 року, позовні вимоги задоволено:
- стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у загальній сумі 5  110 грн 00 коп.;
- стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні, у загальній сумі 17  665 грн 44 коп.
5. Задовольняючи позовні вимоги суди зазначали, що у період з 25 вересня 2019 року по 13 лютого 2020 року [позивачку звільнено 27 грудня 2019 року] нормами частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» не було урегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону України «Про державну службу».
6. Водночас указали, що виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.
7. Вирішили, що приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №1785/к «Про звільнення працівників» у частині звільнення з посади ОСОБА_1 , Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області указало на пункт 1 статті 40 КЗпП України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України, а отже, ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України, оскільки пунктом 1 статті 40 КЗпП України, на підставі якої, зокрема позивачку було звільнено із займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України, а частина четверта статті 40 КЗпП України не установлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
8. Суди попередніх інстанцій також вважали обґрунтованими вимоги позивачки щодо стягнення з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні, у загальній сумі 17  665 грн 44 коп., з огляду на порушення права позивачки на виплату вихідної допомоги при звільненні.
Короткий зміст касаційної скарги 
9. Не погоджуючись із такими судовими рішеннями у квітні 2021 року Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми) звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.
10. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі указує на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України. 
11. Обґрунтовуючи посилання на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України зазначає, що суд апеляційної інстанції прийняв оскаржуване судове рішення з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 грудня 2020 року у справі №440/630/20 та від 04 лютого 2021 року у справі №440/181/20 відповідно до яких позивачці у день фактичного звільнення із займаної посади належала до виплати вихідна допомога. Вважає, що такі висновки суперечать статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому від таких висновків слід відступити.
12. Указує, що спір у справі стосується припинення державної служби, а оскільки в Законі України «Про державну службу» відсутнє посилання, що ці відносини мають бути урегульовані також і законодавством про працю, то у даному випадку, на думку скаржника, мають бути застосовані виключно приписи Закону України «Про державну службу».
13. Переконує, що вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується державному службовцю у разі його звільнення тільки з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». У разі звільнення державного службовця у зв`язку із ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати.
14. З огляду на викладене вважає, що наявні підстави для скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі №440/420/20.
Позиція інших учасників справи
15. Позивачка ОСОБА_1 правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалась, що відповідно до положень частини четвертої статті 338 КАС України, не перешкоджає перегляду судових рішень у касаційному порядку.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
16. 14 квітня 2021 року до касаційного суду надійшла скарга Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми).
17. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2021 року для розгляду справи №440/420/20 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
18. Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження за скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі №440/420/20 на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
19. Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.
20. Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року закінчено підготовчі дії у цій справі; справу №440/420/20 призначено до касаційного розгляду у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції за наявними у справі матеріалами.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
21. ОСОБА_1 працювала у Головному територіальному управлінні юстиції у Полтавській області у період з 23 березня 2016 року по 26 грудня 2019 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , на посаді головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ГТУЮ у Полтавській області (а.с.3).
22. Наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 23 грудня 2019 року №1785/к «Про звільнення працівників» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, 27 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки (а.с.9).
23. Відповідно до довідки, виданої Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області від 27 грудня 2019 року №06-29/8292 ОСОБА_1 не виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку (а.с.10).
24. Позивачка вважаючи, що Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області безпідставно не виплатило їй при звільнені вихідну допомогу, звернулась до суду з цим позовом.
ІІІ. Позиція Верховного Суду 
25. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
26. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
27. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
Щодо виплати вихідної допомоги при звільненні
28. У цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що наказом ГТУЮ у Полтавській області від 23 грудня 2019 року №1785/к «Про звільнення працівників» у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, 27 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби.
29. Таким чином ГТУЮ у Полтавській області поширено на позивачку приписи пункту 1 статті 40 КЗпП України.
30. Виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права; стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.
31. До внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року (тобто до 25 вересня 2019 року) підстава звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу була зазначена у пункті 1 частини першої статті 87, і, таким чином, на звільнення з цієї підстави поширювалося положення частини четвертої статті 87 щодо виплати вихідної допомоги. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 1-1, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. Однак, уже Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», що набрав чинності 13 лютого 2020 року (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена указівкою на пункт 1-1.
32. Водночас, у період з 25 вересня 2019 року по 13 лютого 2020 року нормами частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» не було урегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 1-1 частини першої Закону.
33. Необхідно зауважити, що часті зміни законодавства перешкоджають належному забезпеченню дотримання принципу верховенства права та правової визначеності. Як указав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 травня 2018 року №5-р/2018, «особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб».
34. Конституційний Суд України у рішенні від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007 указав, що «державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян». Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. 
35. За таких обставин, Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що приймаючи наказ від 23 грудня 2019 року №1785/к «Про звільнення працівників» у частині звільнення з посади позивача, відповідач указав на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України.
36. Обґрунтованими є також висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач має законні сподівання на отримання вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України, зважаючи на те, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, на підставі якого позивача звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України, а частина четверта статті 40 КЗпП України не установлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
37. Верховний Суд також звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему установлених законодавством заходів щодо урегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
38. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає у грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
39. У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою усіх гарантованим законодавством коштів, у тому числі і вихідної допомоги.
40. Отже, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку на підставі статті 44 КЗпП України.
41. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі №440/181/20, від 22 квітня 2021 року у справі №440/297/20, від 22 квітня 2021 року у справі №440/704/20, від 12 червня 2021 року у справі №440/2117/20, від 18 листопада 2021 року у справі №440/473/20.
42. Щодо вимоги відповідача відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах №440/630/20 та №440/181/20 Суд зазначає, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).
43. Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. 
44. Суд указує, що причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, помилковість, незбалансованість, неузгодженість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.
45. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
46. Разом з тим доводи касаційної скарги у цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленими судовими рішеннями та судовою практикою вирішення спорів у подібних правовідносинах.
47. Водночас Суд звертає увагу на те, що практика Верховного Суду щодо застосування статті 87 Закону України «Про державну службу» в частині виплати вихідної допомоги державному службовцю у зв`язку з припиненням ним державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 указаного Закону (ліквідація державного органу) є сталою, Суд не вбачає підстав для її зміни, а скаржник не обґрунтував необхідності відступлення від зазначених висновків.
48. За наведеного правового регулювання та обставин справи колегія суддів не вбачає підстав не погодитись з висновками судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середньомісячної заробітної плати.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
49. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
50. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
51. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
52. Колегія суддів звертає увагу на те, що судами попередніх інстанцій у межах розгляду цієї справи установлено право позивача на виплату вихідної допомоги при звільненні.
53. З аналізу статей  116,  117 КЗпП України убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
54. Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, вихідна допомога тощо).
55. Отже, з огляду на установлене судами попередніх інстанцій право ОСОБА_1 на виплату вихідної допомоги при звільненні та стягнення такої з відповідача, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимоги про стягнення вихідної допомоги.
56. Колегія суддів зазначає, що доводів, які б свідчили про незгоду зі здійсненим судами попередніх інстанцій розрахунком розміру вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні касаційна скарга не містить, а тому у частині його визначення оцінка Верховним Судом не надається.
57. Підсумовуючи викладене Суд зазначає, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, а тому колегія суддів констатує, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно установлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
58. З огляду на це відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
59. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
60. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
61. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
IV. Висновки щодо судових витрат
62. З огляду на результат касаційного перегляду справи перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) залишити без задоволення.
2. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі №440/420/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

..................................

..................................

..................................
А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду