КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                 Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/16608/2023 
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                          Справа № 753/11423/22
 
     29 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  -  Ратнікової В.М.
суддів                       -  Рейнарт І.М..
                                  -  Кирилюк Г.М.
 при секретарі          -  Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фареник Ольги Петрівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Каліушка Ф.А., у цивільній справі  за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чепусової Наталії Володимирівни та Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частку у спільному сумісному майні, виключення майна зі спадщини,-
 
в с т а н о в и в: 
 
28 вересня 2022 рокуОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чепусової Наталії Володимирівни та Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частку у спільному сумісному майні, виключення майна зі спадщини.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що ОСОБА_3 проходив військову службу у Збройних Силах України відповідно до вимог мобілізаційної директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » м42т від 08.05.2022  року у військовій частині НОМЕР_1 навідником з МР та мав військове звання солдат. Бойовим розпорядженням командира особовий склад за участю ОСОБА_3 було направлено для несення служби з охорони стройової частини 34 омпб.
ІНФОРМАЦІЯ_2   ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 04 червня 2022 року. Відповідно до довідки про причину смерті, причиною смерті стали проникаючі вогнепальні поранення тазової ділянки та грудної клітини. 01 червня 2022 року ОСОБА_1 було відправлено сповіщення сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого) про смерть ОСОБА_3 . 
Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», сім`ям загиблих осіб виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За приписами ст. 16-1 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).
Зазначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю, як дружина та  чоловіка без реєстрації в  фактичних шлюбних відносинах, необхідне їй для отримання грошової допомоги, а тому третьою особою в даній справі повинно виступати Міністерство оборони  України, яке приймає рішення по виплаті грошової допомоги сім`ям загиблих військовослужбовців.
Також, зазначає, що вона звернулася з заявою про прийняття спадщини після загиблого ОСОБА_3 , однак з огляду на відсутність належних документів, які підтверджують право на спадкування, їй буде відмовлено в оформленні спадщини. За оформленням спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чепусової Наталії Володимирівни також звернулась сестра загиблого ОСОБА_2 . 
Зазначає, що  ОСОБА_3 та вона ( ОСОБА_1 ) з травня 2017 року вирішили проживати разом як сім`я. вона має сина ОСОБА_4 від першого шлюбу, який розірваний в 2014 році. ОСОБА_3 потоваришував  з її сином  та вважав його своїм рідним. Вони разом проводили багато часу, разом подорожували, відпочивали, ОСОБА_5 допомагав ОСОБА_4 з виконанням домашніх шкільних завдань, періодично відводив та забирав його зі школи, приймав участь в його позашкільній освіті. 
Вона та ОСОБА_3 жили в квартирі, де окрім неї проживали її мати та сестра зі своєю сім`єю. У кожної сім`ї була своя кімната. Для зручності сумісного проживання вони придбали диван, бюджет у них був спільний, оскільки вони вважали себе подружжям, проживали разом, купували спільні речі, проводили разом всі свята та їздили на відпочинок. Так, у  2018 році вони відвідали разом Туреччину, у 2019 році - Туніс, на підтвердження чого є відмітки в закордонних паспортах, а також договори на туристичне обслуговування. Зазначає, що відпочинок за кордоном вони планували завчасно, що свідчить про стабільність та постійність їх стосунків. 
В 2020 році вони відпочивали в Україні на турбазі «Плай», що підтверджується договором про надання послуг від 13 червня 2020 року, ваучером (путівкою) та численними фотографіями відпочинку. Наявність спільного бюджету підтверджується численними квитанціями та платіжними дорученнями, за якими зрозуміло, що вони постійно направляли один одному кошти на сімейні потреби.
Зазначає, що у травні 2017 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду техніка Відділу експлуатації Департаменту інженерно-технічного забезпечення Державного підприємства «Українські спеціальні системи» і в особову справу з його слів 22 травня 2017 року була внесена інформація про наявність цивільної дружини та зміну фактичного місця проживання з АДРЕСА_1 . Факт проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 також підтверджується актом, складеним сусідами та засвідченим головою КМ «РЖМ Виноградар» та показами свідків. 
Зазначає, що за період спільного проживання за спільні кошти було придбано також автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, державний номерний знак НОМЕР_3 , який оформили на ОСОБА_3 , у зв`язку із чим вони отримали місце для його зберігання у автокооперативі «Мостицький», що підтверджується заявою з місця для зберігання автомобіля від 19 лютого 2022 року та пропуском, який було оформлено на обох з «подружжя». 
Також факт спільного проживання як подружжя можуть підтвердити численні фотографії, в тому числі, з відмітками геолокації на підтвердження того, де вони були зроблені. Окрім цього, на підтвердження взаємовідносин між нею та ОСОБА_3 надає скріншоти їх переписки в месенджерах, з яких вбачається, що вони вже давно вважали себе чоловіком та дружиною (характер та манера спілкування притаманна саме особам, які поживають разом як сім`я), і планували зареєструвати шлюб.
25 грудня 2019 року ОСОБА_3 подав заявку та отримав кредит для придбання ігрової платформи для її сина ОСОБА_4 , у якій вказав, що він є одруженим та має дружину ОСОБА_6 , що в свою чергу свідчить про те, що він вважав її та її сина ОСОБА_4 своєю родиною. 
Звертає увагу, що у військової частини теж була інформація про ОСОБА_1 , як дружину ОСОБА_3 , оскільки сповіщення про загибель було надіслане саме їй. Тобто, за період спільного проживання між нею та ОСОБА_3   склалися теплі сімейні відносини, які притаманні подружжю, вони проживали разом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання житла, мали спільні витрати, спільне харчування, піклувалися один за одним і надавали взаємну допомогу, тобто, проживали як чоловік та жінка без шлюбу. 
Зазначає, що у військовій частині в усному порядку їй повідомили, що для реалізації права на отримання виплати необхідно надати рішення суду про підтвердження її статусу, як члена сім`ї загиблого. За відсутності документа, який би підтверджував такий статус  вона позбавлена можливості реалізувати право на отримання одноразової грошової допомоги, як член сім`ї загиблого.
Також, з огляду на те, що автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, державний номерний знак НОМЕР_3 , був придбаний під час проживання її та   ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за спільні їх кошти, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах. Оскільки належність спільного майна розподіляється між ОСОБА_3 та нею порівну, то позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля та виключення її зі спадщини є похідним від вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та застосовуються як наслідок таких вимог.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чепусової Наталії Володимирівни та Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частку у спільному сумісному майні, виключення майна зі спадщини, відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 20 жовтня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат  Фареник Ольга Петрівна подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чепусової Наталії Володимирівни та Міністерства оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частку у спільному сумісному майні, виключення майна зі спадщини.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції категорично не було взято до уваги та не надано належної оцінки тому факту, що з 15 травня 2017 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу на посаду техніка Відділу експлуатації Департаменту інженерно-технічного забезпечення Державного підприємства «Українські спеціальні системи» і в особову справу, з його слів, 22 травня 2017 року була внесена інформація про наявність у нього цивільної дружини та зміну фактичного місця проживання з АДРЕСА_1 . Тобто, за життя,  ще в 2017 році  ОСОБА_3 самостійно вніс інформацію за місцем своєї роботи про ОСОБА_1 як свою цивільну дружину та їх спільне проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Факт його проживання за адресою: АДРЕСА_2 також підтверджується актом, складеним сусідами, однак суд вирішив цей доказ оцінити критично, оскільки даний акт був складений після смерті ОСОБА_3 і особами, які перебувають у сусідських відносинах з позивачем. Проте, не зрозуміло, якими ж іншими особами повинен був складатись такий акт, який підтвердив би проживання в певній квартирі певних людей. Вважає, що факт складання акту після смерті особи не може бути підставою для його визнання неправдивим чи неналежним, адже підстав складати такий акт за життя ОСОБА_3 не було необхідності. Даний акт є належним документом, засвідченим уповноваженою на те особою, але який було проігноровано судом першої інстанції.
Суд  першої інстанції взагалі не взяв до уваги надані позивачем численні фотографії за різні роки, на яких зафіксована геолокація, з якої вбачається, де саме (місце) були зроблені дані фото. Більшість фото в приміщенні - зроблені саме в квартирі, в якій проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 . Суд першої інстанції безпідставно не надав даному доказу правової оцінки. 
Так само судом не було надано належної оцінки і тому, що 25 грудня 2019 року ОСОБА_3 оформив на себе кредит з метою придбання ігрової платформи. В анкеті, необхідній для оформлення кредиту, ОСОБА_5 вказав, що він одружений і має дружину ОСОБА_6 , що також свідчить про те, що він вважав ОСОБА_7 своєю родиною і даний товар було придбано в інтересах і для потреб сім`ї.
Також, судом першої інстанції була надана неналежна оцінка сповіщенню сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого) про смерть ОСОБА_3 , яке отримала позивачка, оскільки, маючи сестру та інших кровних родичів, ОСОБА_5 самостійно вказав позивачку як на особу, якій слід відправити сповіщення на випадок його смерті, що підтверджує те, що він вважав ОСОБА_1  членом своєї сім`ї, а саме - дружиною. З цього вбачається, шо ОСОБА_3 для себе вирішив, хто для нього ОСОБА_1 і виклав це саме в військовій картці для того, щоб у випадку його смерті, саме позивач мала права, як його дружина. Проте, суд проігнорував це, вважаючи, що по суті особисті слова загиблого, викладені на папері не є свідченням того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були однією сім`єю, як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу. 
Надаючи оцінку показанням свідків, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що їх показання «носять загальний характер та стосуються більше констатації факту, що померлий ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у стосунках, іноді проживали разом за адресою місця проживання ОСОБА_7 , оскільки він був військовозобов`язаним та здебільшого знаходився у відрядженнях». Зазначає, що тривалі відрядження ніяк не могли впливати на характер відносин ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , їх наявність не могла спростовувати факт проживання осіб разом. При цьому, всі свідки надавали дуже докладні пояснення, в тому числі інформацію, яку вони отримали саме від ОСОБА_3 особисто за його життя, і ключова інформація з поміж іншого, що він вважав ОСОБА_1 своєю дружиною і проживав з нею однією сім`єю.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідачка спочатку взагалі заперечувала факт знайомства за життя  її брата   ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а потім, після того, як з`ясувалося, що вона є на фото разом з позивачкою і загиблим ОСОБА_5 в квартирі позивачки, вона «змінила» свою думку і виявилось, що таки знайома з позивачкою вже тривалий час. Потім відповідачка не могла визначитись, скільки кімнат в квартирі, де зареєстрована вона та померлий ОСОБА_3 , пояснюючи спочатку, що квартира трикімнатна, і лише після ряду уточнень, виявилось, що квартира все ж таки двокімнатна, просто мати померлого ОСОБА_5 проживала в кухні квартири, тому всім вистачало кімнат. Тобто, відповідачка намагалась ввести суд в оману шляхом надання неправдивої інформації, з метою не допустити визнання сім`єю позивачку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Також, відповідачка вводила суд в оману щодо свого сімейного стану, намагаючись переконати суд, що саме вона вела з загиблим братом спільне господарство, будучи при цьому заміжньою з живим та здоровим чоловіком та дитиною. Така поведінка відповідачки лише доводить її негативне ставлення до позивачки, яке діаметрально змінилось після того, як позивачка вирішила встановити факт своїх відносин із загиблим через суд, з метою набуття права на спадкування спільно придбаного майна та отримання грошової компенсації у  зв`язку із загибеллю ОСОБА_3 . 
Наполягає на тому, що всі свідки з боку відповідача не надали суду переконливих показів щодо відсутності між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 відносин, притаманних дружині та чоловікові, і не спростували докази, наявні в матеріалах справи та покази свідків з боку позивача, а лише підтвердили наявність ОСОБА_7 в житті ОСОБА_3 . Проходження служби в ТРО саме Подільського району, а також те, що періодично свідки  бачили ОСОБА_5 за місцем його реєстрації, що є абсолютно логічним, зважаючи, що за даною адресою проживала його мати та проживає його рідна сестра із своєю сім`єю, яку ОСОБА_5 час від часу провідував та зберігав деякі свої речі, як то: спорядження, чи снасті для рибної ловлі, так як в квартирі, де він проживав разом з ОСОБА_7 місця небагато, зважаючи на кількість осіб, що там проживали. 
З огляду на всі надані документи у справі, позивач надала достатньо доказів  на підтвердження заявлених вимог про її фактичне проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а тому висновки суду про недоведеність заявлених вимог є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
 28 листопада 2023 року ОСОБА_2 подала до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фареник Ольги Петрівни. Зазначає, що ОСОБА_1 в своїй позовній заяві просить суд встановити факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_8 однією сім`єю, як дружина та чоловік без шлюбу з 03 травня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Зазначає, що Дарницький районний суд м. Києва, дослідивши всі докази позивача і відповідача, які були долучені до матеріалів справи, справедливо зазначив, що надані позивачем докази підтверджують факт спільного відпочинку, спільної присутності на святкуванні свят, перебування у близьких стосунках позивача та померлого ОСОБА_5 , однак ніяк не доводять факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя. Крім того, надаючи оцінку показанням свідків, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку, що їх показання носять загальний характер та стосуються здебільшого констатації факту того, що померлий ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у стосунках, іноді проживали разом за адресою місця проживання ОСОБА_7 , оскільки він здебільшого знаходився у відрядженнях.
Позивач у своїй позовній заяві не надала жодного доказу, що підтверджував би факт спільного проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_10 саме з 3 травня 2017 року, оскільки таких доказів просто не існує. 
А відтак, враховуючи норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи та заперечення учасників процесу, оцінивши наявні докази, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції справедливо прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. З мотивувальної частини рішення чітко видно, що суд першої інстанції ретельно дослідив докази в повному обсязі як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, та надав їм належну оцінку. Позивачка в апеляційній скарзі не зазначила, в чому саме висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та які саме обставини були неповно з`ясовані судом першої інстанції, а тому вважає не має підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Зазначає, що подавши дану апеляційну скаргу, ОСОБА_1 має на меті отримати грошову допомогу у зв`язку з загибеллю ОСОБА_3 під час виконання ним завдання в Збройних Силах України та  право на частину квартири і автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER», державний номерний знак НОМЕР_4 , тобто, на майно на яке не має ніякого законного права.
20 грудня 2023 року Міністерством оборони України до Київського апеляційного суду було подано відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фареник Ольги Петрівни. Зазначає, що відповідно до положень п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022року  № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» визначено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору». Згідно зі ст. 16-1 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у пп. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця. 
Зазначає, що на даний час об`єктивно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та позивачки ОСОБА_1 а не вбачається за можливе, оскільки правоздатність ОСОБА_3 є такою, яка з моменту смерті припинена. 
Вказує на те, що сам по собі факт перебування позивачки з загиблим у близьких стосунках, не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений період однією сім`єю, а факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.12.2019 по справі № 490/4949/17 та постанові від 05.02.2020 у справі № 712/7830/16-ц.
Відповідно до Постанови Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16 показання свідків та спільні фотографії осіб, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання. Крім того, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів на рахунок заявника, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. №588/350/15-1).
Зазначає, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з померлим ОСОБА_3 є отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця. Рішення про виплату такої допомоги приймає Міністерство оборони України, а тому при наявності спору щодо таких виплат, спір має вирішуватися у порядку адміністративного судочинства, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
За наведених обставин вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат  Фареник  Ольга Петрівна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Відповідачка  ОСОБА_2 проти доводів  апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
 Представник  третьої особи , яка не заявляє  самостійних позовних вимог щодо предмету спору  Міністерства Оборони  України ОСОБА_11 посилалась на те, що так як  метою встановлення факту  є отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, рішення про виплату якої приймає Міністерство оборони України, то при наявності спору, він має розглядатись і порядку  адміністративного судочинства, що є для відмови у позові.
Третя особа , яка не заявляє  самостійних позовних вимог щодо предмету спору  приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чепусова  Наталія Володимирівна в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фареник Ольги Петрівни не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, сторонами у справі не заперечується, що за життя ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
З наявної в матеріалах справи довідки військової частини  НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 проходив військову службу у Збройних Силах України відповідно до вимог мобілізаційної директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » м42т від 08.05.2022 у військовій частині НОМЕР_1 навідником з МР та мав військове звання солдат.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 в м. Бахмут, Донецької області у віці 34 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим  04 червня 2022 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції  ( м.Київ), актовий запис №  1264.
Відповідно до  наявної в матеріалах справи довідки про причини смерті від 02.06.2022 року  № 2389, виданої Відділом  судово-медичної експертизи  трупів та чергових експертів  Дніпропетровського обласного бюро судово-медичних експертиз, причиною смерті   ОСОБА_3 стали проникаючі вогнепальні поранення тазової ділянки та грудної клітки.
01.06.2022 ІНФОРМАЦІЯ_4 на ім`я ОСОБА_1 було сформовано сповіщення № 1225 сповіщення сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого) про те, що ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримавши поранення не сумісні із життям.
Заповіту за життя  ОСОБА_3 не склав.
13.06.2022 року ОСОБА_2 звернулась з заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чепусової Наталії Володимирівни про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 .
10.08.2022 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чепусової Наталії Володимирівни з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 .
З метою отримання одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих військовослужбовців та визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як дружини та чоловіка, без реєстрації шлюбу з 03 травня 2017 року по 27 травня 2022 року;  визнання об`єктом права спільної сумісної власності автомобільямарки «MITSUBISHI OUTLANDER», державний номерний знак НОМЕР_4 ; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля «MITSUBISHI OUTLANDER», державний номерний знак НОМЕР_4 , як обов`язкову частку майна, яка належить на праві спільної сумісної власності чоловіку та дружині, при цьому, виключивши її зі складу спадкового майна померлого ОСОБА_3 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чепусової Наталії Володимирівни та Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права на частку у спільному сумісному майні, виключення майна зі спадщини, суд першої інстанції вказав на те, що надані позивачкою докази, які долучені до матеріалів справи, підтверджують факт спільного відпочинку, спільної присутності на святкуванні свят, перебування у близьких стосунках позивача та померлого ОСОБА_3 , однак ніяк не доводять факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя.
Надаючи оцінку показанням свідків, суд дійшов висновку, що їх показання носять загальний характер та стосуються здебільшого констатації факту того, що померлий ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у стосунках, іноді проживали разом за адресою місця проживання позивача, оскільки ОСОБА_3 був військовозобов`язаним та здебільшого знаходився у відрядженнях, мали спільний відпочинок. Будь - яких інших свідчень ними надано не було.
Окрім того, зі скріншотів переписок вбачається, що ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_3 не об`єднували свої бюджети та не витрачали їх як спільні кошти для забезпечення себе всім необхідним для життя. Ними підтверджується, зокрема, факт спільного відпочинку за кордоном, суму якого вони оплачували порівну, що в свою чергу також підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів.
Також, суд критично ставиться до наданого позивачем акту №54 від 10.08.2022 року про фактичне місце проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 з травня 2017 року, оскільки даний акт був складений після смерті ОСОБА_3 , а особи, які його підписували, перебувають у сусідських відносинах з позивачкою.
Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За змістом пункту 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї можуть належати не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Однак при цьому умовою для визнання таких осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність зокрема спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Питання про визнання членом сім`ї у спірних випадках вирішується судами при розгляді кожної конкретної справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом із тим національне законодавство України передбачає можливість виникнення взаємних прав та обов`язків у чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Так, зокрема, відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Крім того, відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту необхідно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, тощо. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування».
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження № 61- 8522св18) Верховний Суд указав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються  беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається позивачка звернулася з позовом про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки на протязі п`яти років, а саме: з травня 2017 року по травень 2022 року. Встановлення такого факту необхідне для отримання одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих військовослужбовців та визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя.
Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та сукупності доказів , які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено факт постійного проживання з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже в матеріалах справи відсутні докази їх спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції  не надано належної оцінки показанням свідків зі сторони  позивачки, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 69 ЦПК України встановлено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.
Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. 
Частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Верховний Суд вказав, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду у справі № 531/295/19 від 8 грудня 2021 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 зазначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях і поясненнях однієї зі сторін.
Тож колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи та прийшов до обґрунтованого висновку, що надані позивачем письмові докази, а саме:  копія товарного чеку №7/05 від 08.05.2017 року та паспорт виробу про придбання матрацу;  копія закордонних паспортів ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_3 з відмітками про спільне відвідування країн ОСОБА_12 та Тунісу; копія договору №23 від 13.06.2020 року  про надання послуг, які полягають у підготовці та організації подорожі на курорт «Рассейка», який розташований в Татарбунарському районі Одеської області; копії ваучера (путівки); копія квитанції до прибуткового касового ордеру №44 від 13.06.2020 на загальну суму 5 000,00 грн; копія договору №74970285 на туристичне обслуговування від 12.02.2019 року; копії квитанції до прибуткового касового ордера №177 від 12.02.2019 на загальну суму 10 700,00 грн; копія квитанції до прибуткового касового ордера №178 від 20.03.2019року на загальну суму 25 000,00 грн; копія договору про надання туристичних послуг №16 від 12.05.2018 року ; копія листа бронювання туристичних послуг до договору №16, у якому зазначено маршрут Київ - Анталія - Київ та вартість туристичного продукту 23 900,00 грн; копія квитанції до прибуткового касового ордера №102 від 12.05.2018 року на загальну суму 11 000,00 грн; копія квитанцій про переказ власних коштів; копія особового листка ОСОБА_3 з обліку кадрів у якому цивільною дружиною записано ОСОБА_1 , а також зазначено адресу фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ; копія доповнення до особового листка ОСОБА_3 з обліку кадрів у якому в пункті 2.3. в графі «інші зміни в облікових ознаках працівника» зі слів останнього зазначено: 22.05.2017- цивільний шлюб та зміна фактичного місця проживання; копія акту №54 від 10.08.2022 про фактичне місце проживання; фотокартки на яких зафіксований факт спільного відпочинку; скріншоти переписок; копія акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №483020926 та графік платежів на загальну суму 10 783,65 грн.; копія анкети у якій ОСОБА_3 зазначив, що є одруженим з ОСОБА_1 ; копія розрахункової накладної №КЛ000172661 від 25.12.2019 на придбання товару: ігрова консоль Sony PS4 Slim 1 Tb BLACK GTA 5 + Days Gone + Horizon + Zero Dawn + PSPlus 3M та джойстик DualShock 4 для Sony PS4 V2 (синій); копія квитанції про оплату вказаного товару на загальну суму 9 380,00 грн; копія пропуску №192 в кооператив; копія сповіщення сім`ї померлого  не є достатніми для підтвердження заявленого факту та не свідчать про спільне проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_3 . 
Вказані докази відображають характер відносин, які склались між позивачкою та ОСОБА_3 , проте не доводять факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не доводять факту ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним в матеріалам справи спільним фотографіям, які містять в собі дату їх створення та геолокацію, оскільки фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Такі фото свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків. Такі відносини не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 676/3545/19,  від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки копіям скріншотів переписки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1  колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №202/2965/21 вказано, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто, не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.
У постанові від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18 Верховний Суд вказав, що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімка екрана монітора комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки. Роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, оскільки не містить електронного підпису.
У постанові Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18 щодо належності та допустимості скріншоту електронного листа зазначено, що законодавством України передбачені спеціальні нормативно-правові акти, які регулюють листування електронною поштою, а саме Закон № 851-IV та Закон України «Про електронний цифровий підпис». Першим передбачено визначення електронного документа - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, а також те, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора. Другий безпосередньо визначає правовий статус електронного цифрового підпису (ЕЦП) та регулює відносини, що виникають при використанні ЕЦП. 
Жодного доказу на підтвердження того, що номери SIM-карт,з яких велася переписка нібито між позивачем та ОСОБА_3 , скріншоти якої долучені до матеріалів справи, мають прив`язку до паспортів вказаних громадян з можливістю перевірки персональних даних, матеріали справи не містять. 
Доводи  апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції надано неправильну  правову оцінку сповіщенню сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого) про смерть ОСОБА_3 , яке отримала позивач, оскільки маючи сестру та інших кровних родичів, ОСОБА_5 самостійно вказав позивача як особу, якій необхідно відправити сповіщення на випадок його смерті, що підтверджує те, що він вважав її членом своєї сім`ї, а саме дружиною, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
Верховний Суд у своїх постановах від 07.07.2021 у справі № 420/370/19; від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17; від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18; від 18.11.2019 у справі № 902/761/18; від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів які б достеменно підтверджували обставини наявності між позивачем та ОСОБА_3 прав та обов`язків притаманних подружжю. Оскільки законодавцем в частині другій статті 21 СК України імперативно зазначено, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Колегія суддів також погоджується, з висновками суду першої інстанції про те, що сповіщення сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого), яке надійшло за адресою місця проживання позивача, не є беззаперечним доказом, який свідчить про виникнення між  позивачем та ОСОБА_3 прав та обов`язків притаманних подружжю, оскільки військовозобов`язані особи при заповненні своїх військових карток самостійно вказують особу та іменують її, а також самостійно зазначають адресу  проживання особи, якій у разі їх смерті необхідно направити таке сповіщення. Проте, зазначена  військовозобов`язаними інформація на підтвердження родинних зв`язків Міністерством оборони України не перевіряється, а сповіщення надсилаються автоматично.
Доводи апеляційної скарги про те, що  фактичне  місце проживання  ОСОБА_3 без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 підтверджується  актом №54 від 10.08.2022 року, який складений  мешканцями будинку АДРЕСА_5 ,  правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, суд надав вірну оцінку вказаному доказу у сукупності з іншими доказами у справі правильно  вказав, що  акт №54 від 10.08.2022 був складений після смерті ОСОБА_3 , а особи, які його підписували, перебувають у сусідських відносинах з позивачкою, а тому вказаний акт не є беззаперечним доказом для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу на протязі  пяти років.
Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду від 19 грудня 2022 року в справі № 149/2697/21, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19,  від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, провадження № 6-1026цс15 зроблено висновки, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. … Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України). ….Предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є:
1) час набуття такого майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);
3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя».
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, має вставити обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці сторін.
З матеріалів справи вбачається, що 14.05.2021 року ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу транспортного засобу марки «MITSUBISHI OUTLANDER», загальною вартістю 179 000,00 грн.
Позивач в судовому засіданні зазначила, що вказаний автомобіль був придбаний за особисті кошти ОСОБА_3 та за кошти надані її сестрою в борг, які остання надавала їй та ОСОБА_3 .
Однак, в матеріалах справи будь-які розписки чи договір позики, які в даному випадку можуть слугувати доказами передання - отримання коштів в борг - відсутні. 
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що  обставина, що автомобіль марки «MITSUBISHI OUTLANDER» придбавався за спільні кошти сестри позивача, які вона надавала в борг ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 як одній сім`ї, не підтверджена жодним належним та допустимим доказом.
Враховуючи викладене вище та ту обставину, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах позивачем не доведено належними та допустимими доказами, тому відсутня презумпція спільності майна сторін щодо цього майна. Крім того, на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частку спірного автомобіля позивач не надала доказів, з яких можливо було б встановити факт набуття вказаного автомобіля  нею та ОСОБА_3 внаслідок їх спільної праці, або за спільні кошти,  а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про визнання об`єктом права спільної сумісної власності  її та ОСОБА_3 автомобіля марки «MITSUBISHI OUTLANDER», визнання права власності за нею на 1/2 його частину  та виключення  вказаного майна  зі складу спадкового майна померлого ОСОБА_3 .
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Фареник Ольгою Петрівною в апеляційній скарзі, висновків, викладених  в  рішенні Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фареник Ольги Петрівни.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фареник Ольги Петрівни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Фареник Ольги Петрівни залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено     06 лютого  2024 року.  

Головуючий                                                Судді: