ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" лютого 2024 р.           Справа№ 911/233/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Тарасенко К.В. 
 
Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,
за участю представників сторін:
від позивача - Крохмальова Я.Е.,
від відповідача - не з`явився.
розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ"
на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2019 (повний текст рішення складено 29.05.2019)
у справі №911/233/19 (суддя Карпечкін Т.П.)
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендінвест 3000"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ"
про розірвання договору та стягнення 676 030, 52 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Лендінвест 3000" звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" про розірвання договору та стягнення 676 030, 52 грн.
13.02.2019 року позивачем подано до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач доповнив позов вимогами про стягнення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій за прострочення платежів. 
Позов обґрунтовано тим, що відповідач, користуючись земельною ділянкою на підставі Договору, припинив сплачувати орендні платежі з 01.04.2016 року, тобто більше трьох місяців підряд, що з огляду на ч. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України надає позивачу, як наймодавцю, право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі. Також позивач зазначив, що станом на 16.01.2019 року за відповідачем утворилась заборгованість з орендних платежів, тому позивач просив стягнути заборгованість та нараховані штрафні санкції.
Рішенням Господарського суду Київської області від 20.05.2019 року позовні вимоги задоволено частково. Розірвано Договір оренди земельної ділянки № 01/24/06 від 10.06.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лендінвест 3000" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ". Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендінвест 3000" 426 627 грн. 92 коп. основного боргу, 22 584 грн. 12 коп. пені, 15 057 грн. 46 коп. штрафу, 18 008 грн. 87 коп. 3 % річних, 71 164 грн. 38 коп. інфляційних та 10 222  грн. 64 коп. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за наслідками розгляду спору підтверджується прострочена заборгованість відповідача з орендної плати в сумі 426 627, 92 грн. основного боргу, що відповідачем не спростовано. Також, місцевий господарський суд перевіривши розрахунки позивача штрафних санкцій, встановлено, що нарахування позивачем штрафу відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому вимога про стягнення 15 057, 46 грн. є обґрунтованою. Однак, судом першої інстанції встановлено, що позивачем допущено помилки в розрахунках пені, інфляційних втрат та 3% річних, а тому за розрахунком суду до стягнення з відповідача підлягають 22 584, 12 грн. пені, 71 164, 38 грн. інфляційних втрат та 18 008, 87 грн. 3% річних.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2019 року в та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Одночасно з апеляційною скаргою скаржник звернувся з клопотанням про зупинення провадження у справі.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки місцевим господарським судом допущено неповне вивчення матеріалів справи, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не досліджено доказів, ухвалено однобічно та упереджено, прийнято позицію лише позивача. Зокрема скаржник вважає, що суд першої інстанції взагалі не врахував та не дослідив підстави для здійснення відповідачем поліпшень та умови розрахунків між сторонами у зв`язку з будівництвом цілісного майнового комплексу. Також скаржник вважає, що місцевим господарським судом не прийнято до уваги те, що звертаючись до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, позивач не збільшує розмір позовних вимог, а доповнює свою первісну вимогу ще однією (додатковою) вимогою. При цьому, фактично, змінює, як підставу, так і предмет спору, що чинним процесуальним законодавством України не допускається. Крім того на думку скаржника, бухгалтерська довідка №2, яка міститься в матеріалах справи не являє собою первинного бухгалтерського документу, на підставі якого фіксується господарська операція, відповідно, не є належним та допустимим доказом в порядку ст. 86 Господарського процесуального кодексу України. Одночасно скаржник звертає увагу, що позивачем, окрім складеної ним бухгалтерської довідки не було надано в якості доказу, що підтверджує несплату відповідачем орендних платежів, зокрема акту прийому-передачі виконаних робіт (оренда), письмових вимог, щодо несплати оренди, тощо. Скаржник в апеляційній скарзі також просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на обставини та додаткові докази, які не були враховані місцевим господарським судом, а саме додаткову угоду №01 від 15.06.2015 року, яка на момент звернення позивача до суду, дату відкриття провадження по справі, а також протягом часу підготовчого засідання, була відсутня у відповідача про, що ним детально було зазначено в суді першої інстанції. 
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Кравчук Г.А., Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2019 року у справі №911/233/19, розгляд справи на 03.10.2019 року.
14.08.2019 року від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін. Також позивач просив відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" про зупинення провадження у справі №911/233/19 задоволено, провадження у справі №911/233/19 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №911/854/19, зобов`язано сторони у справі повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду справи №910/854/19 та надати відповідні докази.
23.11.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендінвест 3000", позивача у справі, надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2023 року, у зв`язку з відрядженням судді Кравчука Г.А., сформовано для розгляду справи №911/233/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Тарасенко К.В., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2023 року поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2019 року, розгляд справи призначено на 24.01.2024 року.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 року розгляд справи відкладено на 28.02.2024 року.
27.02.2024 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендінвест 3000", позивача у справі, надійшли письмові пояснення.
В судовому засіданні 28.02.2024 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.
Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.
Щодо клопотання відповідача про долучення додаткової угоди №01 від 15.06.2015 року до матеріалів справи колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.3, ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.
Отже, додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в суді першої інстанції звертався з клопотанням про приєднання додаткових доказів, а саме Додаткової угоди № 01 від 15.06.2015 року до Договору оренди № 01/24/06 від 10.06.2015 року.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що обґрунтування підстав для залучення відповідних додаткових доказів відвідачем викладені в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі однокові, а саме.
В обґрунтування поважності причин пропуску процесуального строку для надання заперечень на позов з додатковими доказами відповідач стверджує, що у нього була відсутня Додаткова угода № 01 від 15.06.2015 року, про існування якої він дізнався лише 20.03.2019 року, після виявлення її примірнику орендарем приміщень ТОВ "Стар Реалті" за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Щасливе, вул. Лесі Українки, 14, в підвальному приміщенні № 11 секціїї № 10 житлового будинку за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Щасливе, вул. Лесі Українки, 14 серед трьох папок скорозшивачів з документацією ТОВ "ФК "Арсенал- Київ".
Про відповідні обставини відповідачу було повідомлено листом № 18/03-19 від 18.03.2019 року, в якому ТОВ "Стар Реалті" зазначено, що вказані документи були виявлені після спроби незаконного проникнення невідомих осіб до підвалу № 11 секції 10 житлового будинку за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Щасливе, вул. Лесі Українки, 14. За фактом незаконного проникнення ТОВ "Стар Реалті" звернулося до правоохоронних органів.
Разом з тим, відповідач зазначає, що 18.01.2019 року Директор ТОВ "ФК "Арсенал-Київ" Москаленко О.В. звертався до Бориспільського відділу національної поліції ГУНП у Київській області із заявою про відсутність документів, а саме: 12 папок з договорами за первинною бухгалтерською документацією ФК "Арсенал-Київ"; 2-х папок з наказами ФК "Арсенал-Київ". По факту звернення видано Талон-повідомлення № 15, реєстраційний                № 1308 в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події. Також, на підтвердження факту звернення із заявою від 18.01.2019 про відсутність документів, 22.03.2019 за вих. № 4599 начальником Бориспільського ВП полковником поліції О.А. Шляховським, директору ТОВ "ФК "Арсенал-Київ" Москаленко О.В. видано відповідну Довідку.
Місцевим господарським судом було відмовлено у долучені до матеріалів справи зазначених додаткових доказів, оскільки вони подані з пропущенням процесуального строку для надання доказів (попередження суду про неможливість своєчасно надати доказ).
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції та додаткового звертає увагу, що додаткова угода, яку скаржник просить долучити до матеріалів справи датована 15.06.2015 року та, як зазначає сам відповідач він є стороною відповідної додаткової угоди.
Отже, відповідач з моменту підписання додаткової угоди (15.06.2015 року) знав або повинен був знати про існування такої додаткової угоди.
Проте, як вбачається із пояснень скаржника він дізнався про існування даної додаткової угоди 20.03.2019 року, а саме з листа ТОВ "Стар Реалті", яке знайшло її у орендованому приміщені, а саме в підвалі.
Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що відповідач, як він сам зазначає, звернувся до Бориспільського відділу національної поліції ГУНП у Київській області із заявою про відсутність документів, зокрема даної додаткової угоди до Бориспільського відділу національної поліції ГУНП у Київській області із заявою про відсутність документів 18.01.2019 року.
Тобто, зазначені вище події відбувались майже через чотири роки від дати підписання додаткової угоди.
При цьому, колегія суддів звертає також увагу, що звернення відповідача до Бориспільського відділу національної поліції ГУНП у Київській області із заявою про відсутність документів є не зовсім зрозумілім та точним, оскільки не зрозуміло про відсутність де саме документів відповідача звертався до правоохоронних органів.
Крім того, колегія суддів зазначає, що рішенням Господарського суду Київської області від 07.10.2022 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2023 року та Постановою Верховного Суду від 07.02.2024 року у справі №911/854/19 Товариству з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" відмовлено у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендінвест 3000" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агролендінвест" в якому позивач просив зобов`язати відповідача 1 здійснити дії, а саме: зарахувати витрати на поліпшення, здійснені позивачем у розмірі 1 544 623,38 грн., в рахунок орендних платежів на користування земельними ділянками згідно Договору оренди земельної ділянки №01/24/06 від 10.06.2015, Договору оренди земельної ділянки №02/24/06 від 10.06.2015, Договору оренди земельної ділянки №03/24/06 від 10.06.2015, Договору оренди земельної ділянки №04/24/06 від 10.06.2015, Договору оренди земельної ділянки №05/24/06 від 10.06.2015,, Договору оренди земельної ділянки №06/24/06 від 10.06.2015; зобов`язати відповідача 2 здійснити дії, а саме: зарахувати витрати на поліпшення, здійснені позивачем у розмірі 77 880,17 грн., в рахунок орендних платежів на користування земельною ділянкою згідно Договору оренди земельної ділянки №07/24/06 від 01.07.2015.
В обґрунтування позову у справі №911/854/19 Товариству з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" посилалось на те, що  між позивачем та відповідачами укладені сім договорів оренди суміжних земельних ділянок у с. Щасливе Бориспільського району Київської області і позивачем були    здійснені поліпшення орендованих земельних ділянок на загальну суму 1 622 503, 55 грн. (збудований цілісний майновий комплекс), вартість поліпшень, згідно додаткових угод до договорів, мала бути зарахована в рахунок орендної плати, однак 03.01.2019 року позивач отримав від відповідачів повідомлення про припинення договорів з підстав несплати орендної плати, хоча вартість здійснених позивачем поліпшень    значно перевищує суму орендних платежів, яку відповідачі зазначають у своїх повідомленнях.
Суди всіх інстанцій встановили обставину підроблення підпису директора та печаток відповідача на додаткових угодах. 
З огляду на викладене, оскільки з матеріалів справи вбачається, що подані апелянтом докази, не були подані на розгляд в суді першої інстанції і відповідно не розглядались останнім, при цьому, як встановлено вище відповідач повинен був знати про існування таких доказів з 15.06.2015 року, а також той факт, що у справі №911/854/19 встановлено факт підробки відповідних доказів, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткової угоди №01 від 15.06.2015 року.
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лендінвест 3000" (позивач, Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" (відповідач, Орендар) було укладено Договір оренди земельної ділянки за № 01/24/06 (далі - Договір), відповідно до умов якого, Орендодавець зобов`язується передати у строкове платне користування Орендарю, а Орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування від Орендодавця земельну ділянку площею 1,5244 га, що є частиною земельної ділянки площею 1,6576 га, розташовану за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Щасливе, кадастровий номер: 3220888000:03:006:0116 цільове призначення - для розташування і обслуговування об`єктів нерухомості (господарських будівель і споруд) (далі - Земельна ділянка). (пункт 1.1. Договору). (а.с. 54-55).
Відповідно до п. 1.2. Договору зазначена земельна ділянка належить Орендодавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 450098, зареєстрованого Управлінням Держкомзему у Бориспільському районі, запис про реєстрацію права власності на земельну ділянку в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322080002000184 від 17.07.2012 року.
Згідно з п. 2.1. Договору, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та державної реєстрації цього Договору та діє до 10.06.2021 року.
Відповідно до п.п. 2.2.-2.3. Договору передбачено, що Договір може бути розірваний за взаємною згодою Сторін або на вимогу однієї із Сторін достроково за рішенням суду у разі невиконання іншою Стороною своїх зобов`язань за цим Договором, а також у разі випадкового знищення чи пошкодження Земельної ділянки.
Цей Договір припиняється у разі:          закінчення строку дії цього Договору; примусового вилучення Земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку, встановленому законодавством України.
Крім того, п. 2.4. Договору Орендодавець гарантував, що не вимагатиме розірвання або припинення Договору в односторонньому порядку до закінчення строку дії Договору передбаченого п. 2.1. Договору.
Пунктом 3.2. Договору передбачено, що розмір орендної плати становить 12 547, 88 грн. на місяць.
Пунктом 3.4. Договору Сторони погодили, що орендна плата сплачується щомісячно до 20 числа, що слідує за звітним, шляхом перерахування вказаної в п. 3.2. цього Договору суми на розрахунковий рахунок Орендодавця.
Відповідно до абз.1 п.9.4. Договору в разі порушення орендарем зобов`язань по сплаті орендної плати за договором, орендар зобов`язується сплатити орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним банком України на момент порушення такого зобов`язання, від несплаченої/несвоєчасно сплаченої орендної плати за кожен день порушення зобов`язання до повного виконання орендарем зобов`язання по сплаті орендної плати за договором.
Згідно з абз.2 п.9.4. Договору в разі якщо порушення буде тривати більше 20 (двадцяти) календарних днів, орендар зобов`язується сплатити орендодавцю додатково до пені штраф у розмірі 10 (десяти) % від несплаченої/несвоєчасно сплаченої орендної плати.
Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки до договору від 10.06.2015 року відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею - 1,5244 га, що є частиною земельної площею 1,6576 га, розташовану за адресою Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, кадастровий номер 3220888000:03:006:0116, цільове призначення - для розташування і обслуговування об`єктів нерухомості. (а.с. 56).
Також в матеріалах справи наявний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 450098. (а.с. 57).
Як зазначає позивач, 03.01.2019 року ним було надіслано на юридичну адресу відповідача письмове повідомлення про припинення договорів оренди, в тому числі і Договору від 10.06.2015 року №01/24/06, у зв`язку з порушенням Орендарем умов Договору, зокрема, п. 3.4. щодо вчасного внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок Орендодавця. (а.с. 58-60).
Крім того в матеріалах справи наявна бухгалтерська довідка №2 від 16.01.2019 року відповідно до якої у відповідача наявна заборгованість перед позивача за договором №01/24/06 від 10.06.2015 року в розмірі 420  557, 25 грн. (а.с. 63).
Відповідач в свою чергу, листом №09/01-5 від 09.10.2019 року у відповідь на повідомлення позивача про припинення договорів оренди не погодився із позицією позивача щодо припиненням Договору оренди в односторонньому порядку. (а.с. 61-62).
Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що відповідач припинив сплачувати орендні платежі у зв`язку з чим позивач просить суд розірвати спірний договір оренди та стягнути заборгованість по орне дим платежам, а також нараховані позивачем штрафні санкції.
Водночас, відповідач зазначає, що ним були здійснені поліпшення орендованої земельної ділянки, які мали позивачем враховуватись в рахунок орендної плати.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову виходячи з наступного.
Згідно з нормами ч. 1, 2, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. 
Згідно зі ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. 
Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. 
Договір найму земельної ділянки врегульовано відповідною ст. 792 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. 
Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. 
Отже, місцевий господарський суд вірно встановив, що оскільки договір найму, в тому числі оренди землі, за своєю правовою природою є відплатним, звільнення від сплати орендних платежів мало бути детально врегульовано сторонами Договору. При цьому, саме по собі тимчасове зупинення дії окремих умов Договору, які регулюють умови та порядок сплати орендних платежів, не звільняє орендаря від плати за користування майном.
Відповідно до матеріалів справи відповідач згідно з акту приймання-передачі земельної ділянки до договору від 10.06.2015 року прийняв від позивача у строкове платне користування земельну ділянку площею - 1,5244 га, що є частиною земельної площею 1,6576 га, розташовану за адресою Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, кадастровий номер 3220888000:03:006:0116, цільове призначення - для розташування і обслуговування об`єктів нерухомості. (а.с. 56).
Також, відповідач не заперечує факт користування спірною земельною ділянкою.
В матеріалах справи також наявне письмове повідомлення позивачем відповідача про припинення договорів оренди, в тому числі і Договору від 10.06.2015 року №01/24/06, у зв`язку з порушенням Орендарем умов Договору, зокрема, п. 3.4. щодо вчасного внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок Орендодавця. (а.с. 58-60).
Також, як вже було зазначено вище позивач надав бухгалтерську довідки за №2, яка сформована станом на 16.01.2019 року, з якої вбачається, що орендар не вносив плату за оренду з 01.04.2016 року, що є істотним порушенням Договору оренди, яке тягне для ТОВ "Лендінвест 3000" неможливість досягнення цілей укладеного Договору. (а.с. 63).
Колегія суддів критично оцінює доводи скаржника, що вказана бухгалтерська довідка є неналежний доказ, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції вказана бухгалтерська довідка фактично є розрахунком заборгованості, тому не підлягає дослідженню на предмет відповідності Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки підставою для сплати орендних платежів є сам факт користування майном, який відповідачем не заперечується та не спростовується.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б підвереджували сплату ним орендних платежів.
Додатково колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи №911/854/19 судами всіх інстанцій було встановлено:
«Крім того, як вірно    зазначив суд першої інстанції, розмір витрат орендаря на проведення капітального ремонту та реконструкції не є тотожним поняттю розміру поліпшення орендованого майна, який орендодавець зобов`язаний компенсувати у разі розірвання договору оренди. Компенсації підлягає лише збільшена в результаті таких поліпшень вартість орендованого майна. Вартість майна визначається ринковими показниками на подібне майно у певний час. Складовою такої вартості є витрати на поліпшення майна. Поряд з цим, на вартість майна можуть впливати інші показники, наприклад, пропозиція і попит. Таким чином, якщо суд встановить наявність у позивача права на заявлення подібних вимог, суд повинен встановити початкову вартість орендованого майна на момент його прийняття позивачем та його вартість на момент розірвання договору оренди і відповідно вирішити питання про наявність підстав компенсувати орендарю різницю між зазначеними показниками (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом    в постанові від 24.02.2021 у справі № 905/435/19). 
Позивач стверджує, що згода на здійснення поліпшення орендованих земельних ділянок висловлена орендодавцями шляхом підписання додаткових угод до договорів оренди, однак відповідачі заперечують факт підписання вказаних додаткових угод. 
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначений стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Одним із видів доказів, згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є висновки експертів.    
Так, приписами ст.ст. 98, 104 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
З урахуванням заперечень особою, що підписала з боку відповідачів додаткові угоди до договорів про надання відповідачами позивачу згоди на здійснення поліпшень орендованого майна, з метою визначення того, чи дійсно надане додатковими угодами право на поліпшення позивачу відповідачами, а також для встановлення фактичного здійснення таких поліпшень і вартості майна, з їх урахуванням, судом першої інстанції у даній справі були призначені почеркознавча експертиза та технічна експертиза документів. 
Згідно висновків судово-почеркознавчої експертизи підписи на всіх додаткових угодах до договорів оренди виконані не Чорноусом С.Г., який на дату укладення вказаних спірних додаткових угод виконував обов`язки директора ТОВ "Лендінвест 3000" та ТОВ "Агролендінвест", а згідно висновків судово-технічної експертизи (щодо відбитків печаток)    на додаткових угодах до договорів оренди міститься відтиск інших печаток ніж ті, якими користуються відповідачі.
Зазначені висновки судових експертиз складений у відповідності до вимог процесуального    законодавства, у тому числі і щодо обізнаності експерта та фахівця про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому обґрунтовано визнані судом першої інстанції як належні і допустимі докази.
Позивачем не надано жодних доказів на спростування вказаних висновків судової експертизи.
Враховуючи, що у тексті основних договорів про оренду земельних ділянок відсутні будь-які положення про надання позивачу права здійснювати будь-які поліпшення або поліпшення певного типу, а додаткові угоди за результатами судових експертиз містять підроблений підпис з боку відповідачів, отже ними не підписані, відтак, не укладені та не приймаються судом до уваги у якості належних доказів відповідних погоджень.
Будь-яких інших доказів, які б підтверджували доводи позивача про наявність згоди орендодавців на поліпшення орендованих земельних ділянок, матеріали не містять.    
Згідно частини 3 ст. 778 Цивільного кодексу України якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.
Частиною 6 ст. 28 Закону України "Про оренду землі" здійснені орендарем без згоди орендодавця витрати на поліпшення орендованої земельної ділянки, які неможливо відокремити без заподіяння шкоди цій ділянці, не підлягають відшкодуванню.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов юридично правильного висновку про відсутність у позивача, в розумінні положень частини 3 статті 778 Цивільного кодексу України, права на зарахування в рахунок плати за найм здійснених позивачем поліпшень орендованих ділянок, оскільки позивач не зміг надати суду достовірні та належні докази, що спірні поліпшення зроблені на підставі згоди наймодавця.
Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, з поданих позивачем договорів про виконані роботи на орендованих земельних ділянках (заявлені позивачем поліпшення), неможливо встановити, що вказані у документах витрати на: 1) підсипку, вирівнювання піщаної та щебеневої подушок, улаштування геотекстильного покриття; 2) роботи з встановлення освітлення; 3) встановлення та налаштування систем поливу газонів; 4) улаштування живого газону - були виконані саме на земельних ділянках (в документах відсутні кадастрові номери або інші можливі ідентифікатори земельних ділянок), переданих в оренду за підписаними між сторонами договорами оренди. Також не довів позивач вірність алгоритму розподілу ним поліпшень між відповідачами, оскільки застосований пропорційний розподіл (95,2% на користь відповідача 1 та 4,8% на користь відповідача 2) - формальний та не відповідає дійсному співвідношенню поліпшень на земельних ділянках кожного з відповідачів.
Тобто позивач, як вірно зазначив суд першої інстанції, крім того, що не довів факт надання згоди відповідачами на поліпшення орендованих земельних ділянок, фактично, також не довів і те, що поданні ним договори підтверджують: 1) факт поліпшення саме орендованих земельних ділянок та 2) факт того, що реально здійсненні позивачем поліпшення орендованих земельних ділянок відповідають наданій відповідачами формальній згоді на поліпшення.»
Отже, колегія суддів зазначає, що додатково у справі №911/854/19 встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" не здійснювало будь-яких поліпшень орендованої земельної ділянки, що також говорить про відсутність будь-яких доказів того, що у відповідача відсутня заборгованість по орендній платі.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідачем не надано доказів сплати орендних платежів за спірний період, позовні вимоги про стягнення з відповідача простроченої заборгованості відповідача з орендної плати в сумі 426 627,92 грн. основного боргу підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно з нормою ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). 
Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконаннящо неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону. 
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).
Відповідно до абз.1 п.9.4. Договору в разі порушення орендарем зобов`язань по сплаті орендної плати за договором, орендар зобов`язується сплатити орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним банком України на момент порушення такого зобов`язання, від несплаченої/несвоєчасно сплаченої орендної плати за кожен день порушення зобов 'язання до повного виконання орендарем зобов 'язання по сплаті орендної плати за договором.
Відповідно до абз.2 п.9.4. Договору в разі якщо порушення буде тривати більше 20 (двадцяти) календарних днів, орендар зобов 'язується сплатити орендодавцю додатково до пені штраф у розмірі 10 (десяти) % від несплаченої/несвоєчасно сплаченої орендної плати.
Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ всього в сумі 26 516,94 грн. та штраф в розмірі 10% від несплаченої/несвоєчасно сплаченої орендної плати за період з 01.02.2018 року по 31.01.2019 року в сумі 15 057,46 грн.
Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з місцевим господарським судом, що позивачем штраф нараховано у визначеному в Договорі розмірі на прострочені понад 20 днів суми платежів за останні 12 місяців оренди, тобто в межах скороченого строку давності, а щодо розрахунку пені, суд першої інстанції вірно зробив правильний розрахунок пені з врахуванням наведеного в позові періоду прострочення за шість місяців по кожній з прострочених сум в межах скороченого строку позовної давності
Відповідно суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов в частині стягнення з відповідача 15 057, 46 грн. штрафу та пені в сумі 22 584,12 грн. 
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу Укроаїни за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача за період прострочення з 01.04.2016 року по 31.01.2019 року, тобто за 1036 днів, 36 301,31 грн. 3% річних та 171 526,89 грн. інфляційних.
Колегія суддів переривши розрахунок позивача, зазначає. що позивач безпідставно нарахував інфляційні та річні на всю суму заборгованості за весь період прострочення, в той час, як сума заборгованості формувалась наростаючим підсумком шляхом збільшення кожного місяця на суму орендного платежу і в повному остаточному розмірі існувала лише станом на січень 2019 року.
З огляду на викладене, розрахунок суду першої інстанції є вірним, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню частково, а саме 71 164, 38 грн. інфляційних та 18 008, 87 грн. 3%річних.
Статтею 782 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця відмовитися від договору найму. Зокрема, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. 
У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. 
Згідно з ч.2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Істотність порушення визначається за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13, в якій також визначено, що ч.ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняється. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенню суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Передбачене ст. 782 Цивільного кодексу України право наймодавця відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд, свідчить про можливість розірвання договору за ініціативою наймодавця.
Законом (частина третя статті 291 ГК України, частина друга статті 651, стаття 783 ЦК України) передбачено можливість розірвання договору найму (оренди) за рішенням суду на вимогу однієї з сторін, а статтею 782 ПК України - право наймодавця на односторонню відмову від такого договору у разі невнесення наймачем плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд.
Відповідне право наймодавця на відмову від договору найму не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою щодо розірвання договору в разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо має місце істотне порушення умов договору.
При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 Цивільного кодексу України).
Відмова наймодавця від договору найму, можливість якої передбачена частиною першою статті 782 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком наймодавця, яке може бути реалізоване в позасудовому порядку. Наявність зазначеного права не є перешкодою для звернення каймодавця (орендодавця) до суду з вимогою про розірвання договору в разі несплати наймачем (орендарем) належних платежів.
У вирішенні відповідних спорів господарським судам слід встановлювати протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково. При цьому погашення орендарем заборгованості до або після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки законодавець пов`язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд.
Відтак, оскільки вище встановлено факт наявності простроченої заборгованості відповідача зі сплати орендних платежів в цілому за 34 місяці користування орендованою земельною ділянкою, що свідчить про систематичність несплати відповідачем орендних платежів, при цьому понад три місяці підряд, що є істотним порушенням відповідачем умов Договору оренди землі, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вказані обставини з огляду на ст.ст. 651 та 782 Цивільного кодексу України є достатньою та обґрунтованою підставою для розірвання Договору оренди.
Також, суд першої інстанції вірно звернув увагу на п. 2.2. Договору в якому визначено, що Договір може бути розірваний за взаємною згодою Сторін або на вимогу однієї із Сторін достроково за рішенням суду у разі невиконання іншою Стороною своїх зобов`язань за цим Договором, а також у разі випадкового знищення чи пошкодження земельної ділянки.
Відтак, місцевий господарський суд, за наслідками розгляду спору дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині розірвання Договору оренди земельної ділянки № 01/24/06 від 10.06.2015 року та стягнення з відповідача на користь позивача 426 627, 92 грн. основного боргу, 22 584, 12 грн. пені, 15 057, 46 грн. штрафу, 18 008, 87 грн. 3 % річних та 71 164, 38 грн. інфляційних.
Щодо доводів скаржника, що позивач у даній справі звертаючись із заявою про збільшення розміру позовних вимог, фактично не збільшує розмір позовних вимог, а доповнює свою первісну вимогу ще однією (додатковою) вимогою колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів зазначає, що в заяві про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за Договором оренди земельної ділянки за № 01/24/06 від 10.06.2015 року, наведену в позові в обґрунтування вимог про розірвання Договору.
Отже, позовні вимоги доповнено з тих же підстав, що і наведені в позові, тому їх спільний розгляд не суперечить вимогам чинного процесуального законодавства. 
При цьому, колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що для встановлення наявності підстав для розірвання Договору, необхідно встановити факт наявності простроченої заборгованості. 
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Арсенал-Київ" на рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2019 року у справі №911/233/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 20.05.2019 року у справі № 911/233/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/233/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.02.2024 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                А.О. Мальченко

                                                                                К.В. Тарасенко